Kniha byla zakoupena na serveru Palmknihy.cz.

Kupující: Eliška Kosnarová

Adresa: , ,

ID 3767-17202608247549948361-159636-7069

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.

Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.

Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Jožo Nižnánsky

ČACHTICKÁ PANÍ

PŘÍBĚH HRABĚNKY BÁTHORYOVÉ

Tato publikace ani žádná její část nemůže být reprodukována nebo přenášena jakýmkoli způsobem včetně mechanického, fotografického či jiného záznamu bez předchozího souhlasu autora a nakladatelství. Práva autorů jsou vyhrazená.

Jožo Nižnánsky

Čachtická paní

Vydalo nakladatelství Petrklíč s.r.o., jako svou 278. publikaci v roce 2007.

Redakční spolupráce:

Alena Zatloukalová

Grafická úprava a sazba:

Jan Procházka

Studiové zpracování:

František Kapasný

Návrh obálky:

Miloslav Havlíček

Ilustrace:

Leon Svobodník

Tvorba e-knihy:

Martin Koumal

grafik-koumal.cz

© Nakladatelství Petrklíč

© Eva Jánošíková-Nižnánska

© Ilustrations Leon Svobodník

Nakladatelství Petrklíč s.r.o.

Pod Jarovem 18 Praha 3 130 00

tel.: 604608127

tel.: 603182483

mail: petrklic@petrklic.info

web: www.petrklic.info

Distributoři našich knih:

Pemic Ostrava

Euromedia Praha

Pavel Dobrovský Praha

NS Středokluky

Krameriova K. D.

Kosmas Horoměřice

ISBN (tištěná): 978-80-7229-178-6

ISBN (ebook-ePub): 978-80-7229-725-2

ISBN (ebook-mobi): 978-80-7229-726-9

1

Ve stínu popraviště

NEČEKANÝ NOČNÍ HOST

Senior Jan Ponicenus-Ponický, duchovní evangelické církve v Čachticích, slova božího neúnavný kazatel, opouštěl jednoho pozdního březnového večera roku 1610 čeledník ve velkém rozrušení.

Turci prý už zas od jihu napadají severní končiny a loupí. Nikoli z pašova rozkazu, ale jen tak na vlastní pěst, bez vědomí vezírů, kteří se snaží alespoň navenek zachovávat příměří, uzavřené po Mohamedově smrti v ústí Žitavy. Turecké hordy se bez ohledu na klid zbraní z ničeho nic přiřítí jako vichřice, odvlečou vše, co unesou, zprzní dívky, odeženou dobytek.

Ale lid nehledá u Jana Ponicena útěchu jen v těchto obavách. V čeledníku dnes opět uslyšel spoustu strašných historek ze zámku. Farníci vykládají neuvěřitelné věci. Bylo by snad možné, že by tady, sotva na skok od fary, ušlechtilá, vznešená, bohatstvím oplývající čachtická paní bez rozpaků hubila dívčí životy a pošlapávala všechny boží i lidské zákony?

Ne, to není možné. To jsou jenom pomluvy, osočování poddaných, reptajících proti přísné paní.

Zahleděl se do bázlivě blikající svíčky na těžkém dubovém stole a vzpomínal na všechny otázky, na které měl v čeledníku odpovídat věřícím, hledajícím světlo a jistotu.

Nad Čachticemi zuří hrozný vítr. Březnový vítr, ještě chladný, ale již s dechem jara. Chvílemi se vztekle zahryzává do okenic fary a Jan Ponicenus občas zvedá hlavu a upírá zrak do okna, jako by odhadoval, odolají-li okenice náporu.

Ve všech chalupách teď panuje neklid – vířilo farářovi hlavou. Z oken do tmy vyhlížejí ustrašené zraky. Lid věří, že kdesi opět dokonává čarodějnice.

Zlí duchové se na ni sápou, trhají jí vnitřnosti, škubou jazyk. Příroda se chvěje, vichr divočí, zem se třese, nad zemí poletují havrani a úderem půlnoci vykopou čerti na hřbitově hrob, ve kterém tělo čarodějnice nikdy neshnije. A kdo dokáže říci, jestli to, v co věří lid, je pravda? Jsou čarodějnice? Může žena obcovat s Ďáblem? Je možno o tom pochybovat, když po celém světě šlehají k nebi plameny hranic, na kterých hasnou životy tisíců a tisíců čarodějnic, odsouzených k smrti upálením? A to světskými i církevními zákony. Mohli by se snad mýlit církevní i světští zákonodárci a v nejlepší shodě ničit lidské životy?

Když vichr na chvíli zkrotl, vytrhl Jana Ponicena ze zamyšlení blížící se rychlý koňský dusot. Překvapen a zvědav, co to může být za jezdce, zvedl oči k oknu, jako by zapomněl, že pevnými okenicemi nepronikne ani nejbystřejší zrak. Vtom dusot ztichl a někdo prudce zabubnoval na okenici.

Jaký to může být nečekaný host? Je to odvážný loupežník, či zlodějský Turek? Přemohl strach, sundal ze stěny pistoli, otevřel okno a pak opatrně a jen trochu také okenici.

Z místnosti padl do ulice úzký proužek světla a ozářil statnou postavu jezdce na koni. Byl štíhlý, rozložitý v ramenou, na hlavě klobouk se širokou střechou, až po škorně zahalený černým pláštěm.

Když Jan Ponicenus rozeznal tvář, strašidelně bledou v matném světle svíčky, trhl sebou překvapením. Ještě víc odchýlil okenici, vyklonil se z okna a zblízka si jezdce prohlédl.

„Jsi to vskutku ty, Jane Kalino? Neklame mě starý zrak?“ ptal se zaraženě.

„Ano, jsem to já,“ odpověděl jezdec hlubokým basem. „Odpusťte mi, duchovní otče, že vás vyrušuji tak pozdě. Před čtyřmi lety jsem s vaším požehnáním odcházel do světa a teď, po čtyřech letech, se k vám vracím.“

„Jenom tišeji, synu, a honem dovnitř! Běda, uvidí-li tě nějaký špeh!“

Farář přitáhl okenici, zavřel okno, zavěsil pistoli na zeď a spěchal ven.

Tiše otevřel vrata. Jezdec do nich vklusal a seskočil z koně. Farář ho beze slova objal a pak odvedl koně do stáje. Vzbudil spícího pacholka, aby opatřil koně, a vrátil se k hostovi. Vzal ho pod paží a tiše zavedl do světnice, aby nikoho v domě nevzbudili. Vyzval ho, aby odložil plášť a klobouk. Přesvědčil se, jsou-li okno a okenice dobře zavřeny, a pak zamkl dveře.

„Musíme být opatrní“, řekl, když usedl ke stolu proti svému hostu. „Ale pověz, proč ses vrátil? Což jsi mi neslíbil, že se ve vlastním zájmu nikdy do Čachtic nevrátíš?“ Dobrácká tvář, lemovaná šedinami, zpřísněla.

„Nemohl jsem jinak, otče, musel jsem se vrátit, třebaže mě váš vzácný přítel magistr Eliáš Ursíni, profesor wittenberského vysokého učení, zrazoval. Mimochodem, co nejsrdečněji vás pozdravuje. Byl mi laskavým rádcem ve všech obtížích, a když bylo třeba, nepomáhal mi jen radou, ale i skutkem. Vám, důstojný otče, jsem zavázán, že jste mě právě k němu doporučil. Vzkazuje vám, že vás snad už velmi brzo překvapí svou návštěvou.“

„Jakže? Chce se rozloučit s učitelováním?“

„Ne. Jen snad změní působiště. Hraběnka Kateřina Pálffyová, která nedávno založila evangelické gymnázium v Bánovcích, ho chce pověřit správou školy a využít tak jeho bohatých a vzácných zkušeností. Superintendent Láni mu to také doporučuje. Vím, že teď už neodolá touze uvidět svou vlast, s níž se rozloučil před dávnými lety.“

„Magistr Ursíni ti dobře radil a měls ho poslechnout. Což jsi zapomněl, že podle zdejších obyčejů tě v naší zemi čeká trest smrti?“

„Vím otče, ale ani to mě neodradilo.“

„Měj se na pozoru. Čachtické panstvo vypsalo dvě stě zlatých odměny za tvé dopadení. Za zvonící denár tě v těchto zkažených dobách zradí i nejlepší přítel.“

„Mě nikdo tak lehko nedostane, tím jsem si jist. Učil jsem se ve Wittenbergu nejen vědám a jazykům, ale i tomu, jak si poradit s protivníkem,“

sebevědomě se napřímil a po tváři mu přeběhl spokojený úsměv. „Není zbraň, se kterou bych se nedovedl ohánět, a i beze zbraně by se mnou mělo hezkých pár chlapů dost práce!“

Farář si zálibně měřil mladého hosta. Pod přiléhavým šatem se mu rýsovalo otužilé tělo jako ze železa.

„Abys té síly a zdraví měl ještě víc, synu, posilni se požehnaným nektarem z našich vinic,“ usmál se farář a sňal z poličky džbán a dvě sklenky.

Nalil do nich perlivé čachtické červené víno, které bylo právě tak proslavené jako žilinské.

Host vyprázdnil sklenku jedním douškem a zachmuřil se. Světle modré oči mu ztmavly, když je obrátil k dobrácké tváři Jana Ponicena.

„Důstojný otče,“ řekl, „už se neudržím, abych nevyslovil otázku, která mi po celé čtyři roky, od chvíle, co jsem na útěku překročil hranice naší země, hlodá v srdci. To mě přinutilo k návratu, třebaže mě tu snad očekává zkáza. Co je s mou matkou a sestrou? Nestihla je panina pomsta?“

Jan Ponicenus se poplašeně podíval na hosta.

„Řekněte mi plnou pravdu! Jsem přichystán i na tu nejkrutější skutečnost.“

Farář promluvil zvolna, jako by váhal:

„Tvá matka je živa a zdráva. Paní ji už přestala pronásledovat. Smířila se i s tvým osudem, protože jsem ji stále ujišťoval, že se ti dobře daří!“

„A sestra?“

„Magda,“ odpověděl farář s největšími rozpaky. „Buď silný, synu, pravdu ti zatajit nesmím. Kdyby ses ji nedozvěděl ode mě, řekl by ti ji někdo jiný.“

„Je mrtvá?“

Nejistota a chmurná předtucha ho tak rozčilily, že mimoděk vyskočil, jako by chtěl ze sebe setřást drtící břemeno.

Vstal i Ponicenus, s otcovskou něhou mu položil ruce na ramena a odpověděl:

„Nevím.“

„Žije?“ zeptal se Jan Kalina se zábleskem naděje v duši. „Co se s ní stalo?“

„Před třemi dny zmizela beze stopy…“

ZÁHADY ČACHTICKÉHO ZÁMKU

Jan Kalina po této zdrcující zprávě klesl na židli jako zasažen bleskem.

Protáhlou, bledou tvář, lemovanou černými vlasy, obrátil k mihotavému plamínku svíčky, jako kdyby doufal, že mu plamen pronikne také do duše a rozptýlí tmu, která se v ní rozhostila.

„Zmizela beze stopy,“ opakoval. „Byl jsem připraven na zlé zprávy, důstojný otče, ale tato je ze všech nejstrašnější. Kdyby zahynula násilnou smrtí, mohl bych ji pomstít. Ale takhle se na mě šklebí záhada a nejistota.

Jak zmizela? Kdo v tom má prsty? A byť už je kdekoliv, žije ještě?

Neukončila její život zločinná ruka?“

Pod přívalem mučivých otázek svěsil hlavu a umlkl. Ale hned zas ožil a prudce v něm vzplála potlačovaná nenávist a zloba.

„Ale vím,“ řekl, „že pro odpověď na tyto otázky nemusím chodit daleko… Stačí zajít do hrdého zámku a zabušit tam na vrata.“

„Synu,“ vzrušeně zvolal farář, „mlč, ukryj své podezření do nejtajnějších koutů svého srdce!“

„Proč, důstojný otče? Snad jste se nestal obhájcem hraběnky Alžběty Báthoryové? Nebo ze strachu ochabujete v boji za právo a spravedlnost?“

„Ne, synu, nemyl se,“ řekl farář už zas klidně. „Varuji tě a radím ti, abys mlčel, protože nemáš jiné východisko. Rozvaž své postavení: jsi poddaný a jako takový člověk bez jakéhokoli práva jsi použil násilí vůči zástupcům panské moci. Zákon, vynesený po potlačení Dóžova povstání, tě pokládá za vzbouřence. A víš, jak trestá vzpouru. Navíc jsi bez povolení vrchnosti, tedy čachtické paní, opustil její panství. Víš, že poddaného často stihne trest už jen za to, že přejde na cizí pozemek. A tys utekl za hranice a tam ses zdržoval po celé čtyři roky.“

Jan Ponicenus se na chvíli odmlčel, zamyšleně se před sebe zahleděl a pak řekl vážným hlasem:

„Víš, co tě čeká, když tě někdo prozradí? Jak se máš ukrýt, neodolá-li někdo svůdné odměně? Nad tebou se, synu, vznáší stín popraviště a ty chceš ještě víc rozhněvat Alžbětu Báthoryovou, na níž závisí tvůj život?

Bylo by to od tebe nerozumné. A konečně, čím můžeš zdůvodnit své podezření, že rozřešení záhady, jak zmizela tvá sestra, je nutno hledat na zámku?“

„Nevím,“ odpověděl host, „ale čím dál víc ve mně sílí přesvědčení, že čachtická paní nejen ví o zmizení mé sestry, ale má je také na svědomí. Ve Wittenbergu, v cizím světě, mě po čtyři roky sžíral strach o matku a sestru.

Nikdy si neodpustím, že jsem svým útěkem přivolal na své nejmilejší zlobu. Měl jsem zůstat u nich, bránit je, a ne zbaběle prchat před soudem.

A jaký trest mě čekal? Vztáhl jsem ruku na drába, který udeřil matku na robotě, když se mu zdálo, že ubohá stařena nepracuje dost rychle. Byli by mě položili na lavici a za každou ránu, kterou jsem tomu panskému sluhovi uštědřil, dali by mi jich deset. Byli by mě dovlekli polomrtvého domů, ale byl bych se z toho vylízal, zůstal by mužský v domě a sestra by určitě nezmizela. A kdyby mě čachtická paní před soudem očernila sebevíc, soud by můj ,zločin‘ vzhledem k okolnostem a k mému mládí netrestal ztrátou hlavy. Ne, neměl jsem utíkat.“

„Netrap se,“ utěšoval ho Jan Ponicenus. „Naše soudy jsou nevyzpytatelné. Kdybys byl zůstal, trpěli byste tak nebo tak všichni tři. Matčin a sestřin život by nebyl ani o poznání lepší. A mýlíš se, když si myslíš, že by sestra nezmizela, kdybys byl doma.“

„A jak zmizela?“

„Jednoho večera k vám přišla jakási starší žena se vzkazem, že vaše teta v Staré Turé onemocněla a nemá ji kdo opatrovat. Prý prosí tvou matku, jestli by k ní nepustila Magdu. Prý jen na pár dní, než jí bude lépe. Matka bez váhání svolila a Magda se ještě téhož večera vydala na cestu. Když uplynulo několik dní a Magda se nevracela ani o sobě nedávala vědět, vydala se do Staré Turé i matka, kterou trápily obavy. Tetu našla zdravou jako řípu. Vůbec nebyla nemocná a Magdu k sobě taky nezvala…“

„Jsem přesvědčen, že sestru vylákala některá z proradných služebnic čachtické paní.“

„Mlč, synu,“ přerušil ho Jan Ponicenus, ,,O ničem nebuď přesvědčen.

Tedy tak nastražili past. Proti úskoku je i ta nejtvrdší síla bezmocná. Podezříváš Alžbětu Báthoryovou? Já na ni také myslel, synu, ať mi Bůh odpustí, že jsem zle smýšlel o bližním. Ale řekni, je nucena uchylovat se ke lsti, když je to úplně zbytečné? Jak ses dostal na studia? Proti vůli nebožtíka otce i proti své vlastní. Tvůj otec riskoval vlastní život, aby v bojích s Turky zachránil hraběte Ference Nádasdyho. Tam mu Turci uťali pravici, když jí odrážel smrtelnou ránu, namířenou na pána. Pán se mu odvděčil tím, že tě poslal na studia…“

„Aby mě z nich pak paní vzala,“ vskočil Kalina faráři do řeči. Vzpomínka v něm probudila zlost. „Ze školy mě dala rovnou do stáje…“

„Synu můj,“ utěšoval ho farář, „kdyby to viděl nebožtík hrabě Ferenc Nádasdy, v hrobě by se obrátil. Kdyby byl naživu, nestihl by tě takový zlý osud. Byl jsi jeho miláčkem, měl s tebou velké plány.“

Jan Kalina mávl rukou.

„Ale vraťme se k věci. Tak pán tě poslal na studia i proti vůli rodičů, protože může kdykoli vzít poddanému dítě, dělat si s ním, co chce, a zvolit mu zaměstnání zcela podle svého vkusu a názoru. Tedy ani naše paní se nemusela utíkat ke lsti. Její hajduci mohli kdykoli zabušit na okno tvé matky a oznámit: ,Čachtická paní poroučí, aby tvá dcera okamžitě přišla do zámku!‘ Kdyby neposlechla, kdyby se protivila, mohli ji odvést násilím, protože to zákon dovoluje.“

„Vaše důvody, důstojný otče, nevyvracejí mé podezření. Paní nepoužila svého práva na mou sestru a dala ji tajně unést jen proto, aby ji nikdo nehledal u ní, když jednoho dne zmizí navěky. Protože zákon pánům dovoluje z poddaného třeba kůži stáhnout, nikoli však vzít mu život.“

Poslední slova už skoro křičel, jako by stál před protivníkem, kterého je třeba přesvědčovat.

„Synu můj,“ tichým, mírným hlasem řekl farář. ,,O těchto věcech není radno mluvit ani za zavřenými dveřmi. Když už je však probíráme, otevřeně ti řeknu svůj názor. Jsi přesvědčen, že paní je vinna zmizením tvé sestry, a podezříváš ji, že ji zavraždila. Nejdřív je nutno odpovědět na otázku, jestli vůbec paní děvčata vraždí. Já tomu nevěřím.“

„Celý kraj tomu však věří, mluví se o tom v Prešpurku, ba i ve Vídni…“

„Skutečně?“ překvapeně se zeptal farář.

„To mi dodalo sil, abych sem přišel, třebaže mě tu čeká trest. Když jsem ve Wittenbergu za celé čtyři roky nedostal žádnou zprávu z našeho kraje, ba ani z celé naší vlasti, když jsem už dostudoval a dosáhl hodnosti bakaláře, výčitky svědomí, že jsem opustil matku a sestru a vydal je napospas panské zvůli, nabyly vrchu. Zlé předtuchy mě tak znepokojovaly, že jsem si za své úspory z honorářů, získaných za přepisování starých latinských knih, koupil koně a pustil se do Vídně. Řekl jsem si – sjíždějí se tam k císařskému dvoru magnáti z celých Uher. Jejich služebnictvo se potuluje po celém městě, jistě se tam dozvím nějaké zprávy z domova. Sotva jsem se uvelebil v malém hostinci na Weihburgstraße a poručil si jídlo a pití, všiml jsem si skupiny hostí u sousedního stolu. Nebyli to sloužící uherských šlechticů, ale počestní vídeňští občané. Žasli nad historkami o uherské šlechtičně, které říkali „die Blutgräfin“, krvavá hraběnka. Oslovil jsem je. Řekli mi, že na Weihburgstraße má uherská hraběnka Alžběta Báthoryová svůj palác.“

„Ano,“ přerušil ho Jan Ponicenus, „vím o tom. Třikrát čtyřikrát za rok se hraběnka vypraví do Prešpurku a odtamtud zajíždí do Vídně.“

„A když tam pobývá,“ pokračoval Kalina, „odehrávají se tam prý v noční době podezřelé událostí. Chodci se před palácem zastavují a zděšeně naslouchají strašlivému ženskému křiku a jeku, jako by je tam někdo tloukl, mučil, vraždil… Pobožní františkáni z protějšího kláštera, probuzeni tímto křikem ze spánku, házejí celí zoufalí do oken paláce střepy z květináčů, aby bylo ticho.“

Jan Ponicenus naslouchal zkušenostem svého mladého chráněnce s velkým zájmem.

„To si vyprávěli Vídeňané při víně. A ve mně dozrálo odhodlání stůj co stůj zajet do Čachtic a přesvědčit se, co je s matkou a se sestrou. Do Prešpurku jsem dojel sám. Tam jsem se dal do řeči s nějakým Pavlem Ledererem odkudsi od Německého Pravna. Rodem je to Němec, zámečník, který se právě vracel z Německa, kde byl na vandru. To byl první člověk, s nímž jsem po dlouhých letech zase mluvil slovensky. Přestože ve Wittenbergu byli mnozí z nás Slováci, mluvilo se tam většinou latinsky a německy. Slovo dalo slovo, s Pavlem Ledererem jsem se spřátelil, já jsem se mu svěřil a on se mi nabídl za průvodce v dobrém i zlém. Tak jsem neočekávaně našel dobrého přítele. Do Piešťan jsme dorazili za bílého dne. Usadili jsme se v hostinci U tří zelených lip. Z opatrnosti, aby mě neuviděl někdo známý, který by mě mohl prozradit, jsem zůstal ve světnici. Zvědavému hostinskému jsem se vymluvil na únavu. Můj nový přítel šel do města na výzvědy. Ani se nemusel moc vyptávat. Ve všech krčmách se hovor točil kolem Alžběty Báthoryové.

Za soumraku jsem skočil na koně a ujížděl rovnou k vám se srdcem zmučeným nejistotou, výčitkami a strachem o matku a sestru.“

Jan Kalina upil z číše, upřel oči na Jana Ponicena a vyčítavě pronesl:

„Překvapuje mě, důstojný otče, že máte o Alžbětě Báthoryové tak dobré mínění.“

„Milý synu,“ rozhovořil se farář, „já ji dobře znám. Ti, co ji pomlouvají, ji neznají. Je to ušlechtilá paní, třebaže její vzdělání pokulhává a kromě mateřštiny umí jen slovensky a trochu latinsky a německy, což příležitostně pochytila. Ale vyniká bystrým rozumem. Pohrdá světskými marnostmi a společenského života se teď, po smrti svého manžela Ference Nádasdyho, straní ještě víc než dříve. A zatímco by se mohla skvět jako krásná paní mezi nejpřednějšími dámami Uher, žije tu v ústraní, chodí v myjavském selském kroji a hospodaří pro dcery, které už vyvdala, i pro syna, studujícího v Prešpurku.

Je samotářka. Jako všichni lidé s takovou povahou je popudlivá, a proto chápu, že na poddané i služebnictvo je přísná. Ale což okolní páni nebo páni z kterékoli jiné země jsou snad shovívavější? V našich časech už panují takové obyčeje: páni pohlížejí na poddané jako na méněcenné tvory, a proto s nimi tak zacházejí. Můžeme chtít, aby byla čachtická paní výjimkou? Vím, je hodně přísná i pro nejmenší maličkost hned vybuchne. Trestá přísně každý přestupek, ale odměňuje i poslušnost. Staré služky, které u ní léta slouží, ji chválí, kudy chodí. Mají naspořeno spoustu peněz, dcery vyvdané. Paní jim přispěla na věno…“

„Byla to odměna za pomoc při mučení, zločinech a nelidských vraždách,“

přerušil ho Jan Kalina, „odměna za mlčení. Důstojný otče, jste příliš dobrotivý, vaše duše je příliš čistá a šlechetná, nemůže pochopit, jak by se mohlo tolik zloby a zvrhlosti skrývat v tak krásné ženě, tolik vážené v panských kruzích. Jen si vzpomeňte na svého předchůdce…“

„Ach, můj předchůdce Andrej Berthoni, jak mi věřící často připomínají, věděl o hrozných věcech. Za svého zdejšího působení prý musel v noci v největší tajnosti pohřbít devět dívek, které zemřely za záhadných okolností. Tamhle mám,“ ukázal na poličku, „kroniku Andreje Berthoniho, do níž zapisoval čachtické události i příhody ze svého soukromého života skoro den ze dne, přesně a svědomitě, ale o tajemných pohřbech tam není ani zmínka.“

„Nikdy jste nezapochyboval? Andrej Berthoni tu kroniku přece nepsal pro soukromou potřebu, ale pro veřejnost. O její existenci věděli i páni, hrabě Ferenc Nádasdy mu prý dokonce přikázal, aby ji psal.“

„Myslel jsem na to a tu a tam i mě přepadly pochybnosti. Ale po návštěvě u hraběnky, která si mě k sobě zve k rozmluvám o věcech vědy a náboženství, se mé pochybnosti vždy rozptýlily. Znám ji jenom jako ženu, která se neobyčejně dychtivě zajímá o bohosloví, písemnictví a umění, ženu nábožensky cítící. Byla by taková bytost schopna zločinů, z jakých ji podezřívají?“

„Zločinci své nízké činy skrývají za všelijaké masky, důstojný otče.

Nikdy se vám nezdálo, že póza, ve které se vám představuje, je falešná, určená jen k tomu, aby vás zmýlila a zaslepila?“

„Uvažoval jsem o tom tak i onak, vždycky jsem však dospěl k závěru, že paní je obětí pomluvy.“

„A nikdy jste neupadl do pokušení prostě se přesvědčit, z čeho vznikají ty pověsti, které nazýváte pomluvami?“

„Jak to myslíš?“

„Mohl jste odhalit tajemství minulosti, když je pro vás současnost tak neproniknutelná. Myslím, zda vás nikdy nenapadlo otevřít hroby pod kostelem a podívat se, je -li tam opravdu těch devět rakví s mrtvolami tajně pohřbených dívek? Odhalená minulost by vám ukázala i současnost v jiném světle.“

„Nikdy by mi nenapadlo rušit klid mrtvých.“

Mezi Janem Ponicenem a jeho mladým chráněncem Janem Kalinou se otvírala hluboká názorová propast. Oba mlčeli, jako by hledali přesvědčivé důkazy, které by je sblížily.

„Čas běží, synu,“ přerušil mlčení Jan Ponicenus. „Nesmíme zapomenout na to nejdůležitější: co bude s tebou? Vidím jen jedinou možnost záchrany. Vrátíš se do hostince U tří zelených lip a tam vyčkáš mého posla. Časně zrána se vypravím do zámku a poprosím hraběnku, aby ti odpustila a nedala tě ztrestat, kdyby ses vrátil. Je na tebe velmi rozzlobená, ale má šlechetné srdce, nechá se uprosit. Pak se vrátíš, půjdeš k ní a poděkuješ jí za milost…“

Jana Kalinu to ohromilo. Jeho bledou tvář pokryl ruměnec a oči mu zaplály hněvem.

„Ne! Nikdy!“ zvolal. „Nikdy nepůjdu prosit čachtickou paní o milost a nesnesl bych, abyste vy, důstojný otče, před ní prosebně sklonil hlavu…“

„Věděl jsem to, synu, znám tvou prudkost. Nevěřil jsem, že bys zvolil takový způsob záchrany. Už před čtyřmi roky jsem ti marně doporučoval stejné východisko. Ale mluvil jsem o něm, protože jiné není. Bojím se o tvůj život, synu, ale jsem na tebe hrdý. Volíš raději smrt než pokoření.“

KRVAVÉ POSELSTVÍ

Svíčka ve svícnu dohořela, bezmocně zablikala a zhasla. Jan Ponicenus nestačil rozsvítit další. Farskou světnicí se rozprostřela hustá tma. Škvírami okenic pronikalo jen pár matných paprsků.

Jan Ponicenus šmátral po nové svíčce a překvapeně naslouchal.

„Co se to děje?“ podivil se host. „Celá fara už dávno spí. Jaký se to v nočním tichu rozléhá šum a lomoz?“

„Pst!“ napomenul ho farář a napjatě naslouchal zmateným zvukům, zdánlivě přicházejícím z kuchyně. Ozývalo se odtud bouchání dveří a změť různých hlasů.

Pojednou se rozlehl děsivý výkřik. Naslouchající strnuli. Nejprve stáli ve tmě jako zkamenělí, jen co se však vzpamatovali, řítili se ke dveřím.

Jan Ponicenus nahmatal klíč, odemkl, otevřel dveře a div se nesrazil se služkou jen tak v hrubé košili, se svíčkou v ruce, která sotva popadajíc dech volala:

„Proboha, pane faráři, honem, honem!“

„Co se stalo?“

Odpověď nedostal, ale dovtípil se hned, jakmile se před nimi otevřely dveře kuchyně. Stanuli na prahu jako při mrazení strašným obrazem.

První, co ve světle svíček uviděli, byla paní farářka v noční košili, s rozpuštěnými vlasy a s bosýma nohama. Ležela bezvládně u dveří. Jedna ze služek se nad ní skláněla a otírala jí čelo mokrým ručníkem.

„Už jsme dávno spaly,“ vysvětlovala služka, která křísila farářku, „když tu někdo zoufale zabušil na okno, pak na dveře kuchyně a volal o pomoc.

Paní a já jsme vyskočily z postelí a vběhly jsme do kuchyně. Paní vykřikla, zapotácela se, chytila se za srdce a padla jako mrtvá, když se tohle děvče svalilo na zem, jen co mu otevřela dveře.“

Tu se jejich oči obrátily za služčiným prstem. Teprve teď si všimly postavy, která tam ležela. Krev jim ztuhla v žilách. Bez hnutí tam leželo na břiše nahé děvče, jen trochu přikryté šátkem. Ruka, která asi předtím držela šátek, ležela nehybně u nahého stehna. A celé tělo bylo samá krev, čerstvá, svěží, neustále prýštící z ran.

Když přistoupili blíž, obešla je hrůza. Z dívčích tváří byly vyrvány kusy masa, celou hruď měla rozdrásanou jakoby dravčími zuby.

„Rychle vodu a čisté hadry!“ vykřikla na služky farářka, kterou už vzkřísili z mdlob.

Hned popadla džbán s vodou a poklekla k dívce. Z očí se jí neustále řinuly slzy, jak rány vymývala, natírala olejem a obvazovala, naříkavým hlasem neustále opakovala:

„Ubožátko, ubožátko…“

„Je to Ilona Harcajová,“ ozval se konečně Jan Ponicenus, „znám ji. Není od nás, ale odněkud z Dolní země. Každou neděli chodila do kostela, dychtivě naslouchala kázání a pamatuji se, jak krásně zněl v chrámu její zvonivý hlas při zpěvu žalmu. Ubohé děvče!“

Ilona Harcajová se pod dotekem chladné vody a mokrých klůcků trochu probrala. Otevřela oči a plaše se rozhlédla po postavách, skloněných nad ní.

Farář jí na čelo položil jemnou, měkkou dlaň, upřel na její utrápenou tvář soucitné, hřejivé oči a zeptal se mírným hlasem:

„Kdo tě tak zmrzačil, dcero?“

V kuchyni zavládlo hluboké ticho.

Ilona šeptem sotva slyšitelně odvětila:

„Hraběnka…“

Zase nastalo mlčení, které přerušil Jan Kalina. Teprve teď si ho farářka a služky všimly.

„Důstojný otče, už jste změnil své mínění o Alžbětě Báthoryové?“

Neodpověděl, jen hleděl na nešťastné děvče, na její oči, které se znovu zavíraly, a řekl jakoby sám pro sebe:

„Není jí pomoci. Ať je Bůh milostiv její duši…“

Sotva domluvil, zaslechli hlasitý dusot koní, doléhající z ulice. Strnuli, když ztichl před farou a farská vrata se začala otřásat pod ráznými údery.

„Otevřete, otevřete…!“

Ječivý, vysoký hlas zněl tak strašlivě, že se všichni, kdo ho zaslechli, mimoděk otřásli.

V kuchyni se nikdo nepohnul, aby šel otevřít.

„Vyrazit vrata!“ znovu zazněl venku řezavý hlas a už bylo také slyšet skřípění vrat.

V kuchyni ještě pořád stáli všichni nerozhodně. Jen na farářovi bylo znát velký neklid. Přistoupil ke Kalinovi a vzrušeně ho vyzval:

„Rychle, synu! To jsou hajduci Alžběty Báthoryové! Jestli tě najdou, jsi ztracen! Pojď!“ Chytil ho za ruku a převedl přes dvě síně do své světnice.

V tu chvíli otřáslo farou silné zadunění, vrata neodolala náporu útočníků, jejich křídla se prudce rozletěla a s ohlušujícím rachotem narazila do zdi.

Jan Ponicenus otevřel okno i okenici. Do světnice zavál proud čerstvého vzduchu.

„Utíkej,“ zašeptal Kalinovi, „utíkej, co ti nohy stačí. Co nejdál z tohoto kraje. Tady by sis nikdy nebyl jist životem. Bůh tě provázej a ochraňuj!“

Kalina, dojat péčí svého ochránce, vroucně stiskl podávanou ruku a beze slova a svižně seskočil z okna na ulici.

BOJ O MRTVOLU

Jan Ponicenus spěchal zpět do kuchyně.

Současně s ním vstoupil i malý mužík s ošklivým obličejem, širokými rty, černými vyžranými zuby a drobnýma myšíma očkama. Zpod nízkého čela, zčásti pokrytého štětinatými zrzavými vlasy, trčel neobyčejně velký nos a zažloutlou tvář brázdil vzteklý škleb. Jak tam stál, trčelo mu pravé rameno o hodně výš než levé, protože měl levou nohu o kus kratší. Byl celý skloněn k zemi jakoby pod tíhou hrbu, který mu důkladně čněl ze zad a činil tak jeho malou postavu zdánlivě ještě menší. Podél znetvořeného těla mu visely dlouhé ruce, sahající až po kolena. Byly zakončeny velikými, širokými dlaněmi s dlouhými prsty, na konečcích lopatkovitě rozšířenými.

Kdo toho človíčka uviděl, musel zapochybovat, zda je to opravdu lidský tvor. Byl to Ficko.

Jako nemluvně ho poddaní našli u cesty v proutěném košíku, a protože byli povinni každý nalezený předmět odevzdat panstvu, odnesli ho do zámku. Hrabě ho svěřil jednomu z pastýřů, Ujvárymu, na vychování a ten mu také dal jméno. Když ten podivný chlapec, kterého pojmenovali Ficko, dosáhl pátého roku, byl už hotovým šaškem. Panská společnost, která se scházívala v zámku při zábavě, už při pohledu na tohoto skřeta propukala v bujný smích. A když se začal z rozpaků šklebit, na vybídnutí chodit po rukou a válet sudy, popadaly se smíchem za břicha i dámy s nejpřísnější výchovou. Tak rostl, všemi vysmívaný, všemi opovrhovaný. Rok od roku byl ošklivější a silnější. Když mu bylo dvacet, páni se už nesmáli, protože pohled na něj jim dávno zevšedněl, a poddaní se mu už dávno neodvažovali vysmívat. Byl strašlivě silný a za každou urážku se hned pomstil. Tehdy už bylo pro pány jedinou zábavou, jak tahle trpasličí nestvůra hravě skládá na zem urostlé mladé i dospělé poddané, tluče je hlava nehlava a skáče po nich se vzteklým šklebem ve tváři, který z ní nikdy nezmizel. Byl postrachem celého okolí a své paní byl sluhou ochotným ke všemu. Byl její pravou rukou, vykonavatelem nejkrutějších rozkazů.

Se čtyřmi hajduky, kteří byli povinni poslechnout ho na slovo, stanul drze před farářem ve dveřích kuchyně.

Služky při pohledu na něj zbledly odporem i strachem a bezděky se pokřižovaly ještě podle staré víry.

„Věřím, že jste nás nečekal, pane faráři, he -he -he,“ rozchechtal se.

„Dobrý večer! Kdopak by se nadál, že máte tak pevná vrata! Ale stejně nám neodolala!“

Farář, celý rudý vztekem, řekl mrazivě:

„Nikdo na světě nemá právo vniknout násilím na faru. Porušili jste zákon a budete se z toho zodpovídat!“

Ficko odpověděl novým výbuchem smíchu.

„Pane faráři, vy zas nemáte právo poskytovat útulek hraběnčiným služebnicím, které uprchnou ze strachu před vykonáním zaslouženého trestu. Natož trestuhodným buřičům a zběhům. Paní hraběnka bude překvapena. I ona má právo volat vás k odpovědnosti. A já se už postarám, aby to taky udělala.“

„Dělejte si, co chcete. Žádnému zběhovi jsem přístřeší neposkytl. A jen se podívejte, poskytl jsem útulek mrtvé. Tu už není zač trestat. Bůh ať ztrestá ty, kdo zahubili lidský život…!“

Ficko se překvapeně podíval na Ilonu Harcajovou. Neprojevovala už ani nejmenší známky života. Ale jedovatý škleb mu z tváře nezmizel a proud smíchu se nezarazil.

„Mrtvá nebo živá,“ zaječel, „to je jedno. Hajduci, chopte se jí a odneste ji na zámek!“

Hajduci se hnuli a udělali několik kroků směrem k mrtvole dívky. Farář se jim však postavil do cesty, varovně rozepjal ruce a křikl na ně:

„Ani o krok dál!“

Hajduci zaváhali a nehnuli se, ani když se na ně Ficko zuřivě obořil:

„Tak koho budete poslouchat vy psi?“

„Ani o krok dál!“ zvolal farář ještě pevněji a odhodlaněji. „Ilona Harcajová je mrtvá, přestala být služebnicí čachtické paní. Její duše dlí u Pána Boha a na její mrtvé tělo má nárok už jen matka církev. Církev, kterou tu zastupuji já!“ Na hajduky sršely blesky z Fickových očí.

„Na co čekáte, vy baby? Bojíte se starého faráře?“ řval. „Udělejte, co poroučím, nebo vás naučí poslouchat lískovka!“

Hajduci se rozpačitě pohnuli, ale Jan Ponicenus stál před nimi neohroženě jako skála.

Z hrdě napřímené postavy a přísné tváře vycítili tolik vznešenosti a důstojnosti, že znovu nanejvýš rozpačitě stanuli.

Na smrt bledá farářka uvažovala, nemá-li se vrhnout mezi svého manžela a hajduky, ale samou hrůzou nebyla schopna udělat ani krok.

„Odpíráte tedy poslušnost psi zatracení!“ křičel Ficko. „Dobrá! Odnesu ji sám! Ale běda vám!“

A už taky vykročil.

„Uhni mi z cesty, faráři!“ zaječel pisklavým, vztekem chrčícím hlasem.

„K té mrtvole,“ prohlásil farář s chladnou odvahou, „se dostaneš jen přes mou mrtvolu!“

Ficko se už chystal ke skoku.

Na své oběti se obvykle vrhal krvelačně jako dravec, a tak je omotal svýma dlouhýma, silnýma rukama a křivýma nohama, že nebyly schopny pohybu. Tak dlouho se snažily vysvobodit z pevného sevření, dokud nepadly vysíleny na zem a nevydaly se zcela napospas jeho zběsilosti. Ficko pak vysílenou oběť ztloukl tak, že se musela celé týdny zotavovat.

Hajduci, kteří byli už nejednou svědky takového zápasu, hleděli zděšeně na Ficka, připraveného vrhnout se na duchovní osobu. Ženy s hrůzou ve tvářích chtěly skočit mezi faráře a Ficka. Ale jeho odporný zjev v nich vzbudil nepřekonatelný hnus a odpor. Cítily, že kdyby se ho jen dotkly, sklátí je smrt.

Vtom se ze dvora ozval pronikavý hvizd, který napjaté ticho v kuchyni protrhl dvojnásobnou silou. Hajduky to trhlo a také Ficko se zarazil. O dobrou píď se zmenšil. To prozrazovalo, že napětí svalů před skokem povolilo. Všem se ulevilo.

Cítili, že farář je zachráněn.

Po prvém hvizdu následoval druhý a pak ještě třetí.

„Rychle ven,“ zařičel Ficko na hajduky, „něco se stalo!“

Hajduci střemhlav pádili z kuchyně.

„Ještě si spolu promluvíme, pane faráři, ještě se vrátím!“ vyhrožoval trochu zchlazený Ficko a pajdavě odklusal za hajduky.

Hajduk, kterého nechali za vyvrácenými farskými vraty u koní, aby se nerozutekli, oznamoval Fickovi a svým druhům ještě celý zmatený:

„Dřív, než jsem se nadál, vyšvihla se na jednoho z koní temná postava a ucítil jsem, jak mi opratě vytrhla z rukou. Sotva jsem se vzpamatoval, temná postava už uháněla šíleným cvalem pryč. Hned jsem vyskočil do sedla taky, ale ten chlap se mi ztratil, jako by se do země propadl. Ve větru jsem neslyšel ani dusot jeho koně. Zmizel někde na konci Komárna. Hnal se určitě směrem k hradu.“

Ficko se zuřivě rozchechtal.

„Vím, kdo je ten chlapík! Dostanu ho dřív, než jsem se nadál! Na koně, za ním.“

Hajduci byli rázem v sedle a Ficko se za jednoho z nich vyšvihl mrštně jako kočka.

Když jedna služka, která ze zvědavosti vyběhla před faru, zvěstovala Janu Ponicenovi, co se stalo, ustaraně si povzdychl:

„Jen aby ho ta čertovská sebranka nedohnala!“

A ve své světnici se zahleděl na převrženou sklenici vína a na krůpěje kapající ze stolu jako na špatnou předzvěst. Kapky vína byly červené jako krev.

Hajduci, neustále pobízeni, bodali koně ostruhami. Komárnem prolétli jako šípy.

Daleko za Čachticemi, na cestě u potoka, sevřené zleva kopcem a zprava lesem, zarazili. Odfrkoval a poskakoval před nimi uštvaný kůň.

„Vždyť je to moje kobylka!“ překvapeně vykřikl Ficko. „Cháchá! Náš chlapík se radši zbaběle schoval. Dolů z koní, musíme ho najít. Nebude daleko,“ vykřikl na hajduky.

Hajduci seskákali a po pravé i levé straně cesty vnikli do lesa. I sám Ficko se pustil do houští za pronásledovaným. Bylo to těžké hledání.

Měsíc se právě schoval za hustý, jako smůla černý oblak a vítr znovu zafičel. Větve omšelých stromů na sebe narážely a tak strašlivě, sténavě praskaly, že v nich hajduci slyšeli vytí zlých duchů, kvílení zakletých bytostí. A zvuk potoka k nim doléhal, jako by houf smrtek drkotal zuby. Opatrně se prodírali mezi křovisky, a když suché roští pod jejich těžkými škorněmi zapraštělo, zastavili se s tlukoucím srdcem a vylekaně číhali, odkud se na ně vyřítí strašidlo. Nedaleko se jako obludná příšera vypínal pustý hrad, obývaný jen starým kastelánem a hrstkou služebnictva.

Dodávali si odvahy ustavičným pokřikováním a motali se stále poblíž cesty, protože se báli, že by mohli zabloudit.

Marně na ně Ficko vřískal, aby pátrali tiše a opatrně. On sám se prodíral křovisky neslyšně jako lasička, zastavoval se a naslouchal. Ale marně. Vůkol se rozprostíral hustý les a byla taková tma, že by se dala krájet.

Hajduci si s úlevou oddychli, když na ně Ficko křikl, aby se přestali namáhat s hledáním.

„Však já ho dostanu!“ utěšoval se rozčertěný marným hledáním.

Po chvíli pádili všichni pronásledovatelé zpátky.

Z jedle kousek od cesty se spustila temná postava. Jan Kalina.

Měsíc se prodral těžkým mrakem a zalil les modravým svitem.

„Hlupák,“ zabručel Jan Kalina, když přeskočil příkop a octl se na cestě.

Bylo mu do smíchu, když si představil, jak se Ficko motal pod jedlí, na kterou se on vyšplhal. Ani ve snu ho nenapadlo, že má oběť nad svou hlavou, na jedli, na jediném jehličnatém stromě široko daleko.

Oprášil si rukou zašpiněný plášť, narazil si klobouk do čela, protože mu ho vítr strhával, a rázným krokem vykročil také zpět do Čachtic…

MATKA, SYN A KDOSI TŘETÍ

Jan Kalina nepotkal cestou živou duši.

Na konci Čachtic vklouzl do úplně tiché, jakoby zakleté uličky. Hluboký klid rušil občas jen poryv větru či štěkot psů. Okénka nízkých, slámou pokrytých chalup byla temná jako zavřené oči. Jen tu a tam z nich ještě vyvěral do ulice pramínek bázlivého světla.

Před jednou z chalup se zastavil, váhavě přistoupil blíž a nahlédl oknem dovnitř.

U ohniště uviděl kolovrat a u něj drobnou stařenu. Zahleděl se na její milou, vrásčitou tvář, vyzařující dobrotu. Dlouho se na ni díval, na tu drahou, milovanou, po dlouhá léta nespatřenou postavu, a neustávající tiché písničce kolovratu naslouchal jako velebné hudbě. Hned si uvědomil, že zpěv kolovrátku vlastně nemůže přes zavřené okno slyšet, že k němu doléhá jen ze vzpomínek…

Pak přelétl očima po celé světnici a překvapeně se zarazil u dívky, která seděla vedle stařeny. Natáhl se a přitiskl obličej k oknu. Sedělo tam hezké děvče. Oblou, jemnou, dobráckou tvář právě obrátila k stařeně a cosi jí povídala. Jan Kalina nezachytil smysl slov, uslyšel oknem jen tlumený líbezný hlas. Když zpozoroval, že tváří stařeny přeběhl smích, srdce mu zalilo příjemné teplo. Jak se na děvče díval, objevoval na něm nové a nové půvaby.

Jeho zrak hned s potěšením klouzal po bohatých copech zlatých vlasů, splývajících jí z ramenou přes prsa do klína, hned se zase vinul kolem neuvěřitelně štíhlého pasu a nakonec spočinul na ňadrech, vzdorně napínajících modrou halenku.

Hádal, kdo to je, ale neuhádl.

Zamířil k vratům. Stiskl kliku a vrata hned povolila. Nač by poddaný zavíral, řekl si s trpkým úsměvem. Před pány se nikdy dost nezavřeš.

A zbojníci? Ti poddanému určitě neublíží.

Jen vstoupil do dvora, couvl o krok, překvapen prudkým nárazem.

Skočil na něj věrný čtyřnohý strážce domu. Cerber. Je to už dávno, co ho takhle sám pokřtil, když se poprvé vrátil na vakace z latinských škol, na které ho vypravil pán.

Cerber už hodnou chvíli na dvoře tiše kňučel, ale Kalina, zaujat pohledem do světnice, si nevšiml jeho tichého uvítání. Teď Cerber rozradostněně vyskakoval, třel se o něj, olizoval mu obličej i ruce.

„Milý Cerbere! Ty mě ještě poznáváš?“ říkal mu, hladil ho a poplácával.

Pes se stále kolem něho točil, a když už stanul na prahu a rozpačitě zaklepal, Cerber se radostně rozštěkal.

Na klepání ženy hned neodpověděly, jako by se vylekaly pozdní návštěvy. Ale když zaklepal podruhé, uslyšel za dveřmi kroky a pak i ustrašený, zvučný hlas.

„Kdo je to?“

„Ubohý, unavený a hladový pocestný. Noc ho zastihla na silnici, a protože je chladno a nemůže přenocovat pod širým nebem, prosí dobré lidi o přístřeší.“

„Jen ho chudáka pusť, Maryšo,“ ozval se zevnitř slabý, třaslavý hlas, „dobří lidé u nás najdou vždycky útulek a kus chleba.“

Sotva sundal klobouk a pozdravil, stařena se na něj podívala zaraženě jako na přízrak, pak vyskočila, přiběhla k němu, upřeně se mu zahleděla do tváře, jako by nevěřila vlastním očím, a radostně vykřikla:

„Jane, Jane můj!“

„Maminko!“

Matka a syn si padli do náručí.

Dojetím ze setkání se zprvu nezmohli ani na slovo. Vždyť štěstí, jaké prožívali, se slovy ani nedá vyjádřit.

„Přece ses vrátil, dítě moje,“ ozvala se konečně matka.

Zálibně hleděla na jeho statnou, štíhlou postavu a rychle švitořila.

„Jak jsi urostlý a silný! To tě tam ti Němci dobře živili! A jak ses vrátil?

Kdys přišel? Nejsi unavený? Nemáš hlad?“ zasypávala ho otázkami.

Dívka se během dojemného vítání rozpačitě točila kolem kolovratu, potají si utírala slzy a chvíli rovnala koudel na přeslici a hned zas vřeteno, jako by se na kolovratu najednou všechno porouchalo a ona to musela okamžitě spravit.

„A koho to tu u nás máme, maminko?“ ukázal Kalina pohledem na děvče.

„Copak ji nepoznáváš?“ divila se.

Dívka, otočená k němu, cítila, jak si ji prohlíží. Zčervenala jako růže a zmateně si pohrávala s obrubou zástěry.

„Ne, nepoznávám,“ rozpačitě řekl.

„Vždyť je to Maryša Šútovská, sousedova dcera,“ zvolala matka s údivem. „To ona má na mou věru lepší paměť. Pořád na tebe vzpomínala a čekala zrovna tak toužebně jako já.“

„I já na tebe myslíval,“ přistoupil Jan Kalina k dívce a srdečně jí stiskl ruku, „ale jen jako na rozkošné děvčátko, se kterým jsem se rozloučil, a nebyl bych se nadál, že tu najdu dokonalou krasavici.“

Maryšiny rozpaky rostly, ruměnec jí z tváří nezmizel. Ruku, kterou Kalina tak těžko pouštěl, mu vytrhla z dlaně a rozhovořila se, aby zakryla bouři citů.

„Jsme my to ale zapomnětlivé! Ani tě neposadíme, nenakrmíme.

A určitě jsi unavený a hladový.“

Svižně přiskočila ke stolu, odtáhla těžkou židli, utřela ji zástěrou a odběhla do komory.

Kalina odložil klobouk a plášť na postel a sedl si ke stolu. Když se teď podíval na matku, srdce se mu sevřelo bolestí. Její tvář před chvílí zářila radostí, štěstí skoro zahladilo její hluboké vrásky a vzpružilo stářím znavené tělo. Teď se jí na tváři zračil žal, z očí jí kanuly slzy a celá její postavička, bezvládně shrbená, se zdála ještě drobnější.

Syn si k ní přitáhl židli, něžně ji hladil po šedivých vlasech, utíral jí slzy a těšil ji laskavými slovy.

„Chudák nemůže být ani na chvilku šťastný,“ vzdychla si. „Jen jsem se zaradovala, že ses vrátil, už mám v duši hořko: co s tebou bude? A co je s Magdou? Ty ani, hochu, nevíš, co se s ní stalo…“

„Vím, maminko, vím…“

Maryša se právě vrátila z komory, položila na stůl džbán s mlékem, hrnek a krajíc chleba a váhavě ho pobízela:

„Vezmi si, Jane, najez se…“

„Maryša je jako moje dcera, hochu,“ řekla matka a mírným pohledem hladila Maryšinu rozpálenou tvář. „Nevím, co bych si bez ní počala. Je se mnou ve dne v noci, ani spát domů nechodí, všechno tu udělá a mě jen rozmazluje: sedněte si sem, sedněte si tam, teto. Kolikrát šla za mě dělat i na panské. Bez ní by mě už dávno práce a starosti umořily. Pořád mě těší a často i rozveselí tak, že zapomínám na všechno trápení.“

Maryša se pomalu osmělovala. Už snesla Kalinův vděčný pohled, když ji jeho matka vychvalovala, a už se také sama rozpovídala:

„Jací bychom to byli sousedé, kdybychom vás nechali, abyste se tu sama trápila? Nás je plný dům. Doma určitě nechybím. A co bych vlastně dělala, kdybych nechodila k vám?“

Syn věděl, že matka teď myslí jen na Magdu, proto, jako by se byl s Maryšou smluvil, bezstarostně se rozpovídali o minulosti. Vzpomínky naplnily světničku dávným štěstím. Před roztouženýma očima, zahleděnýma do minulosti, se rozprostíraly pokosené louky, vonící čerstvým senem a mateřídouškou. Po nich běhával malý Jan s Maryškou. Rozvlnila se před nimi široširá moře zlatého obilí, ve kterém trhali chrpy a vili věnce. Rozhořela se před nimi strniště, na kterých pásli hejna panských husí. Maryška si hrávala na mezi, a když na ni přišla řada, Jan šel místo ní zahánět husy, které se zatoulaly do panáků.

Jan Kalina s údivem poslouchal Maryšku Šútovskou, která oživovala jejich dětské příhody, jasně si vzpomínala i na ty nejnepatrnější události a tváře jí při těch dětských vzpomínkách zářily jako zrcadla dávných radostí.

„Ty jsi byl ale směšný,“ smála se, „když jsi přišel na vakace z latinských škol. Byl jsi bledý jako křída, pořád v černých šatech a s knihou pod paží.

A mne sis sotva všiml…“

Tichá výčitka v něm vzbudila opravdovou lítost. Jak ho jen mohly ty latinské knihy natolik zaslepit?

Až teď zpozorovali, že ve světnici je i Cerber. Protáhl se nepozorovaně za Kalinou a stočil se pod stolem. Po celý čas tam tiše ležel, ale teď najednou začal kňučet, vyběhl zpod stolu a pobíhal po světnici jako v kleci.

„Nezvětřil něco?“ ptala se matka. „Hochu, neviděl tě někdo, když jsi přicházel?“

„Ne, maminko, nikdo.“

„Psi štěkají v celé ulici,“ ozvala se Maryša, aby ji uklidnila, a tišila psa, který nakonec poslechl a zalezl poslušně pod stůl. „Ale zakryji okno, aby někdo náhodou neuviděl, jakého máme hosta!“

„Nedělej to, Maryško, když to máme zakázáno!“

„Udělám to, ať se děje, co se děje,“ odhodlaně řekla. „Měly jsme to udělat hned, protože hajduci ve dne v noci slídí po ulicích jako ohaři a nedej pánbůh, aby k nám nakoukli.“

Život poddaných musí být pro pány otevřenou knihou. Vrata nesmějí zamknout, aby panští pochopi mohli kdykoliv bez překážky vrazit do jejich domovů, a večer nesmějí zastírat okna, aby se za nimi nemohli scházet a kout pikle… Zlé panské svědomí se bojí, že utlačovaným jednou dojde trpělivost.

„Hochu, hochu, bůhvíco je s Magdou a co bude s tebou?“ zahořekovala matka. „Kam se jen poděješ?“

„O mě se nestarejte,“ uklidňoval ji syn, „svět je dost veliký, aby v něm štvanec našel útočiště. A co se Magdy týče, od nynějška je jediným cílem mého života vypátrat, kde je ukryta, jestliže je ve vězení, nebo ji pomstít, jestliže ji zabili!“

ZNIČENÉ BLAHO

Najednou všechny přibil k zemi pisklavý, chraplavý, řezavý hlas.

Když se ohlédli, stál ve dveřích, které se nehlučně otevřely, jako kdyby vstoupil nějaký duch, Ficko.

„Jen ne tak zhurta, uprchlíku!“ rozchechtal se. „Po nikom pátrat nebudeš, nikoho nebudeš mstít. Nebudeš mít kdy!“

Ženy stály u stolu omráčené strachem. Cerber zuřivě zaštěkal a s vyceněnými zuby vyrazil zpod stolu. Jan Kalina neodtrhl oči od Ficka, který se na něj bez otálení ze svého postavení vrhl. Ale Kalina byl připraven. Ve chvíli, kdy měl na něj Ficko celou vahou a soustředěnou silou narazit, rozehnal se a zaťatou pěstí ho odhodil. Ficko udeřil hrbem do zdi, která tupě zaduněla, a padl na zem jako hnilička, jako kus mrtvé, neforemné hmoty.

Pes, který ho zprvu jen obskakoval, zaútočil. Cvakl mu zuby po stehnu a roztrhl mu kalhoty a spodky. Odhalilo se nahé stehno, hustě porostlé ryšavými chlupy. Pes by se byl do něho užuž zakousl, ale poslechl Kalinův přísný hlas:

„Cerbere!“

Sice neochotně a váhavě, ale přece jen se plazil k mladému pánovi, nepřestával však na Ficka cenit zuby.

„Můj věrný Cerbere,“ poplácal ho Kalina po hlavě, „tahle obluda si nezaslouží, aby sis své bílé zuby poskvrnil její hnusnou krvi.“

A odevzdal ho Maryše, aby ho zavřela do komory.

Ficko ležel nehybně naznak v koutě. Kalina mu šlápl na břicho a vykřikl:

„Ty lumpe! Dobře, že jsme se potkali dřív, než jsem se nadál. Máme si o čem pohovořit. Odpověz mi, nebo tě rozmačkám jako ubohého červa!

Řekni, co se stalo s mou ubohou sestrou?“

Ficko mlčel. Z jeho tváře zmizel vzteklý škleb, vystřídal ho výraz strachu.

„Mluv, nebo se rozluč se životem!“

Sehnul se, a přestože k němu pociťoval nevýslovný odpor, sevřel prsty jeho holý krk.

Fickova zbledlá tvář začala otékat a znovu měnit barvu.

Stařena a dívka zděšeně přihlížely tomuto výjevu. Cítily, že to je poslední otázka, kterou Ficko dostal. Uvědomil si to i Ficko a konečně pohnul rty. Kalina zmírnil tlak. A světnicí se rozlehl chrčivý hlas jako odněkud ze země:

„Tvoje sestra je…“

Ficko se zarazil a Kalina mu zcela uvolnil krk, protože se mu zdálo, že není s to mluvit. Vtom matka a Maryša zoufale vykřikly. Ficko najednou jakoby zázrakem vyskočil na nohy a rozchechtal se.

Ve dveřích se objevili čtyři hajduci.

Kalina se nestačil ani ohlédnout, vrhli se na něj zezadu a povalili ho na zem.

Ficko skákal kolem klubka zápasících a dohlížel, jak drábi Kalinu svazují.

„No tak, pane studente!“ škodolibě cenil černé zuby. „Dívej se! Jsem jako rybička! Jsi moc slabý na to, abys mě ztloukl. He -he -he. Hrál jsem si s tebou jako kočka s myši, dopřál jsem ti chvilkové vítězství, abys porážku tím víc pocítil. A vy mizerové,“ obrátil se na hajduky, kteří už stáli nad pevně svázaným Kalinou a funěli po krátkém, ale prudkém zápase. „Přišli jste právě včas. Kde jste se tak dlouho potloukali? Věděli jste, že sem nejdu jen na kus řeči, a přece jste málem přišli pozdě. To si odskáčete! Já vás naučím móresům!“

Přistoupil ke Kalinovi a zuřivě do něho kopl.

„I ty máš u mě vroubek. Můj krk jsi zrovna nešetřil, to tedy ne! Nejraději bych ti to hned oplatil. Ale tvůj život má pro mě větší cenu než tvá smrt. Dostanu za něj zlato, he -he -he. A milý hostinský od Tří zelených lip v Piešťanech: ten ať si na svůj podíl počká. Vidíš, to ti radím, až se podruhé narodíš, téhle hospodě se vždycky vyhni. Její pán má bystrý zrak a dobrý sluch a rád si přivydělá. He -he -he, čekali jsme tě, panáčku, čekali. Hostinský nám dal vědět, žes pod jeho pohostinnou střechou. A tam v lese ses schoval dobře, moc dobře. Ale co ti to pomohlo? Věděl jsem, že se mazlíček neobejde bez maminky, he -he -he.“

A křepčil kolem Kaliny jako opojený vítězstvím.

„Ale prsty máš jako ze železa, jen co je pravda!“ škodolibý chechtot vystřídal výbuch zlosti a pomstychtivosti. „Pořádně jsi mi zmáčkl krk. Nezůstanu ti to dlužen. Dám tě přivázat na lavici, že se ani nehneš, a uvidíme, jak ti bude hůl odskakovat od zadku a od pat, aby tě přešla chuť utíkat. A to bude teprve závdavek!“

Matka se chytila opěradla židle, protože ji obcházely mrákoty při představě, co čeká syna, vydaného napospas tomuhle zloduchovi a panské pomstě. Maryša přišla do pokušení vypustit z komory psa a poštvat ho na Ficka a jeho čeládku. Cerber by si s nimi poradil! Odhodlala se využít jediné možnosti k záchraně, udělala krok, aby otevřela dveře komory.

Ale její záměr neušel Fickově ostražitosti.

„Kampak, kampak, holubičko?“ přistoupil k ní. „Že bys chtěla vypustit hafana? Nebo ze strachu přede mnou utéci? Jen se mě neboj! Na tebe jsem se nerozhněval, krasavice, na mou duši, i když se mi nelíbí, že sis vybrala tohoto lotra za milého.“

A zvedl chlupaté, placaté prsty, aby ji štípl do zrudlých líček. Zděšeně uskočila.

„Nejenže jsem se na tebe nerozhněval, he -he -he. Naopak, mám tě tak rád, že ti obstarám dobrou službu u paní hraběnky, he -he -he!“

Stařenu zase zachvátila hrůza.

„A co ty?“ vycenil na ni Ficko zuby. „I ty bys chtěla k hraběnce za služku? Takové staré, jednou nohou v hrobě, nepotřebujeme. Ale ani na tebe se nehněvám, protože ty za to nemůžeš, že jsi přivedla na svět nepovedeného syna. I tobě udělám radost. Dám tě zavolat, abys viděla, jak tvému synovi sletí jeho učená palice z krku!“

Matka klesla na židli a bezmocně, zdrceně propukla v srdcervoucí pláč.

Maryška k ní přiskočila, beze slova přitiskla její hlavu na svá prsa a hladila ji po vlasech.

Jak syn zaslechl matčin pláč, trhl sebou. Napínal svaly. Hajduci jeho zápas s provazy sledovali s velkým zájmem, zdálo se, že si přejí, aby je zpřetrhal jako nitě.

Házel sebou ze strany na stranu, provazy se mu zařezávaly do těla, tváře rudly námahou.

„Hajduci, chopte se ho a jde se!“ vydal rozkaz Ficko.

Když ho hajduci zvedli, matka se vytrhla z Maryšina objetí, vyskočila, vykřikla a s pláčem se vrhla na spoutaného syna.

„Chlapče můj drahý, už tě neuvidím!“

V hajducích se probudil lidský cit. Litovali plačící matku.

„Nečumte jako ovce před porážkou!“ zaječel na ně Ficko. „Snad se ještě nerozbrečíte, he -he -he!“ A pak vykřikl: „Zmizni, stará, nepřekážej!“

Když se nehýbala, Ficko ji popadl za ruku a odhodil ji od syna. Kdyby ji Maryša nezachytila, jistě by byla upadla.

Hajduci ze sebe na povel setřásli dojetí. Vykročili.

Na rozloučenou spočinuly Kalinovy oči s nevýslovnou něhou na matce, pak se přenesly k Maryšce a naplnily se hlubokým žalem.

„Sbohem, Jane!“ zvolala Maryša. Jeho pohled vnímala celým tělem, rozpáleným vzrušením. Bolest jí svírala srdce, tiskla hrdlo a oči zastírala mlhou.

Když se za odcházejícími zabouchly dveře, jako zasažená úderem se zhroutila i se stařenou v náručí.

Dvě trpící ženy ležely na zemi v zoufalém pláči. Hliněná podlaha žíznivě pila jejich hořké slzy. V kahanci dohoříval olej, knot zapraskal a světnice se pohroužila do tmy.

ZLOVĚSTNÉ SOCHY PŘED VRATY

Když hajduci se živou kořistí vyšli z Kalinovy chalupy na dvůr, ulehčeně si oddychli, že už před sebou nemají ubohou stařenu a nešťastné děvče. Bylo to nepříjemné poslání, chytit člověka a odevzdat ho neznámému osudu.

Dozví se o tom celičké Čachtice a lidé se na ně budou dívat ještě nenávistněji a pohrdavěji. Co na tom, že budou ze strachu mlčet. Nevyslovenou nenávist pociťují dvojnásob. Všichni stejně chlácholili své svědomí. Rozkaz je rozkaz. Co se dá dělat? Ficko je předběhl a otevřel bránu. Chechtot mu však najednou uvízl v krku. Zaraženě se zastavil.

Před vraty jako neprobouratelná zeď stálo hrozivě a beze slova deset temných, mohutných, krásně urostlých postav. A mezi nimi se přímo tyčil jeden obrovský muž, který je o dvě tři hlavy převyšoval.

Vítr utichl, měsíc se prodral oblaky a zalil uličku modravým světlem, v němž nehybné postavy vyhlížely jako ocelové sochy. Ficko se ještě nevzpamatoval z úžasu a hajduci se ještě nepřestali třást strachy, když nejmohutnější postava přistoupila k Fickovi, který jí sahal sotva po pás.

„Poznáváš mě, Ficko?“ ozval se mohutný chlapík. „A vy, hajduci, panští psi, vy mě taky poznáváte?“

Nikdo mu neodpovídal, jako by oněměli.

„Tak, hajduci, hezky do kupy tamhle pod jabloň. A běda tomu, kdo se jen pohne!“

Hajduci se beze slova jako poslušní chlapečci postavili na určené místo.

„Ty, Vavro, si stoupni k nim. A kdyby některého z nich napadlo utíkat, tak mu zpřerážej hnáty,“ oslovil temné postavy. Jedna z nich zamířila k hajdukům.

„A ty, zrzavý pidimužíku,“ šťouchl do Ficka, „se Javorině nějak vyhýbáš, žes mi nepadl do rukou. Počkal jsem si proto na tebe, abych z tvých pařátu vysvobodil nevinného člověka a abych s tebou změřil své síly. Ale takhle:

proti celé té tvé proslavené síle použiji jedinou ruku! Chystej se k zápasu.

Shoď si kabát a povol si řemen. Máš pověst nejobávanějšího siláka. Tak ukaž, co umíš!“

Hajduci se zatajeným dechem vyvalili oči. Temné postavy stály pořád bez hnutí.

Kalina, svázaný, že se skoro nemohl pohnout, dychtivě lapal každé obrovo slovo.

Ficko shodil ošuntělý kabátec a prudce se vymrštil proti mohutnému muži.

Měl to být úskok. Chtěl svého soupeře zmást, získat neočekávaným útokem převahu. Ale marně. Skok se mu sice podařil, dokonce rukama a nohama omotal protivníka, ale silák hravě, jako z rukávu, vytáhl paže z té obruče.

„Jen mě sevři a objímej, když mě tak miluješ,“ smál se srdečně, „ani já ti nezůstanu nic dlužen!“

A udeřil mu pěstí na hrb jako kladivem na kovadlinu. Ficko zaskřípal zuby bolestí a svaly mu ochably. Ještě mu jiskřilo v očích a už ho protivník uvolněnou rukou chytil za ramena, odtrhl od sebe a vyhodil do výšky.

V letu ho chytil, vyhodil znovu jako hračku ještě výš, pak ještě jednou, ale to už ho nechytil.

Smál se jako chlapec zabraný do příjemné hry a temné postavy s ním.

Hajduci se nesmáli jenom ze strachu.

Ficko padl na zem jako kámen.

Tupé zadunění, způsobené jeho pádem, vyvolalo radostnou ozvěnu v mnoha srdcích, protože poddaní z okolních domu, kteří zpozorovali, že se něco děje, vyhlíželi nejprve jen z tmavých oken, pak, hnáni zvědavostí, vykrádali se na ulici a tam, opatrně ukryti za stromy, sledovali tuto vzrušující podívanou.

„To ti snad postačí,“ podíval se neznámý na nehybného Ficka a přešel kolem něho rovnou ke svázanému Kalinovi.

Vtom se Ficko, který ležel jako mrtvý, najednou vzchopil a ve světle měsíce se mu zaleskl v ruce nůž, který nenápadně vytáhl z holínky.

„Chcípni!“ zařval hlasem plným zloby a vrhl se na siláka zezadu s nožem v ruce.

Na tento výkřik se silák bleskurychle otočil a po vteřině se ze všech stran ozval ulehčující výdech. Silák popadl letícího Ficka za ruku svírající vražedný nástroj a tiskl ji železnou silou, dokud nůž nezazvonil o tvrdou zem. Ficko, celý bez sebe, že se mu útok nepodařil, zuřivě omotával křivé nohy a dlouhé ruce kolem protivníkova trupu, ale netrvalo to dlouho. Silák, kterého zrádný skok rozčílil, sebou otřásl s dvojnásobnou silou, prudce trhl pažemi, poskočil a Ficko sletěl na zem. Hned ho pevně popadl za nohu a roztočil se s ním.

Zlost ho ještě nepřešla, jak prozrazoval jeho ostrý hlas:

„Vyber si strom, ke kterému chceš letět, abys tam vyplivl zuby. Ech, škoda že jsem slíbil bojovat jen jednou rukou, už mě svrbí i levička.“

Ale nepustil ho. Přestal se otáčet, nadhodil ho nad sebe, a když padal, bušil do něho zezdola pěstí. A tak ho znovu a znovu vyhazoval do vzduchu za nadšeného řevu svých společníků a za tlumeného smíchu skrytých pozorovatelů.

Teď už to však nebyla žádná hra.

Ficko už nekopal a neházel rukama. Bezvládně poletoval nad silákovou hlavou jako kus hadru.

„Vyber si hvězdu, na kterou tě mám hodit,“ řekl silák, když jeho hněv pomalu vyprchával.

Ještě několikrát silně udeřil do padajícího Ficka. Vymrštil ho do výšky několika metrů, uskočil a nechal ho, aby se rozplácl o zem.

„Doufám, že už máš dost!“

Zvedl nůž a rozřezával Kalinova pouta.

„Děkuji ti, neznámý zachránče!“ vděčně mu stiskl Kalina ruku, když se postavil na nohy. „Vysvobodil jsi mě od jisté smrti!“

„To nestojí za řeč, kamaráde. Ale copak už opravdu nepoznáváš svého starého věrného přítele Andreje Drozda?“

„To jsi ty, Andreji? Vždyť z tebe vyrostl obr!“

A staří přátelé si padli do náručí.

„Jak ses vlastně dozvěděl, že jsem přišel a že jsem v nebezpečí?“ podivil se Kalina.

„No,“ Andrej Drozd se záhadně usmál, „člověk se dozví leccos, hlavně když je tak velkým pánem jako já. Když jsem dnes v lese na procházce potkal pacholka piešťanského hostinského od Tří zelených lip, zeptal jsem se ho, jakou zradu zase chystá jeho mazaný pán. Tak velkému pánovi se pacholek neodvážil neodpovědět. Tak jsem se dozvěděl, co na tebe chystají, a jak vidím, doběhl jsem právě včas.“

„A co děláš?“ nevycházel Kalina z údivu.

„Jsem zbojník!“ pyšně odpověděl Drozd. „A tohle jsou mí kamarádi,“

ukázal na své společníky.

Se zbojníky se Jan Kalina nikdy v životě nesetkal a svatozář, kterou jsou ozdobeni v představách lidu, mu dávno zastínila školská výchova. Ta mu vštípila přesvědčení, že zbojník je zločinec, kterého má zákon stíhat a jímž má řádný člověk pohrdat.

Skutečnost, že jeho zachráncem je zbojník, však nezmenšila jeho vděčnost, a tak i rozpaky trvaly jen okamžik.

„I když jsi zbojník, Andreji, skvěle jsi dokázal, že za ta léta, co jsme se neviděli, z tebe nevyprchaly přátelské city ke mně, a vykonal jsi šlechetný skutek. Děkuji ti!“

A ohlédl se k domu a ke dvoru. Ty, které jeho oči hledaly, tam však nebyly. Matka a Maryša nezpozorovaly, co se venku děje, protože měly smysly otupeny žalem.

Jan Kalina rychlými kroky zamířil k domovním dveřím.

SETKÁNÍ SRDCÍ

Když vstoupil do světnice, přivítala ho tma. Ale trocha měsíčního světla přece jenom dovnitř vnikala, a tak po chvílí rozeznal všechny předměty i matčinu a Maryšinu postavu.

„Maminko! Maryško!“ zvolal hlasem rozechvělým smutkem nad jejich utrpením i radostí z nového setkání.

Jen co zaslechly jeho hlas, ztrápená stařena i dívka hned ožily. Záblesk radosti zahnal mračna jejich žalu.

S blaženými výkřiky se k němu vrhly, objímaly ho, líbaly, jako by se navrátil z hrobu.

Maryša Šútovská se za okamžik vzpamatovala. Uvědomila si, že se nechala strhnout výbuchem citů, a poplašeně odskočila od Kaliny. Ve zmatku a v rozpacích, vzrušena bezděčným přiznáním dávno tajené lásky, ponořila hlavu do dlaní a znovu se rozplakala. Byl to pláč úlevy, že otevřela srdce před přítelem z dětských let, o němž dlouhá léta snila a po němž toužila. I pláč úzkosti, zda její city naleznou ozvěnu v jeho srdci.

„Jsi zachráněn…,“ jásala matka.

Kalinovo tělo, když ho Maryša bezděky líbala a objímala, a tak mu beze slov vyznávala lásku, zaplavovala žhavá vlna štěstí. A jeho dávné přátelské city náhle dozrály v lásku.

Matka se konečně vyvinula ze synova objetí, aby zažehla kahanec. Když ho po jisté chvíli položila na stůl, uviděla Maryšu v synově náručí. Její hlava spočívala na jeho prsou. Hladil ji po zlatých vlasech a šeptal:

„Maryško milá…“

Matčina tvář se rozzářila štěstím. Položila na ně staré, unavené ruce a řekla:

„Jsem šťastná, děti moje, splnilo se mé dávné, nejvroucnější přání: vaše srdce se setkala.“

Maryšina tvář již ožila radostí, její modré oči byly jako nebe po bouřce a nebylo v nich ani stopy po slzách. Zmizely v přívalu štěstí jako rosa z květů při východu slunce.

Kalina byl nevýslovně šťasten. Ale to trvalo jen chvíli, dokud ho tvrdá, neúprosná skutečnost nevytrhla z blaženého zapomnění.

„Ne, nesmím tě k sobě připoutat, Maryško,“ po chvíli mlčení se ozval smutně, ale odhodlaně. „Můj stín nesmí padnout na tvůj život. Zapomeň na mě navždycky. Budou mě pronásledovat, nikde nenaleznu bezpečný kout.

Na mé polapení vypsali odměnu. Nečeká mě nic dobrého. Dřív nebo později dozpívám svou písničku. Nesmím strhnout do neštěstí i tebe.“

„Ale já tě, Jane, miluji a budu tě milovat do posledního dechu!“ vroucně a oddaně zvolala Maryška. „A tvá smrt bude i mou smrtí. A snad se ještě všechno v dobré obrátí…“

„Ne, Maryško, neutěšuj se marnými nadějemi,“ řekl přemáhaje dojetí.

„Okolnosti mezi námi otevřely hlubokou propast, která bude čím dál hlubší.

Mám už u nich pěkný dloužek a ještě k němu leccos přibude, když splním svůj nový úkol. Musím vypátrat, kde je sestra, anebo pomstít její smrt.

A pak – ať se stane cokoli…“

Chtěl říci, že život pak už pro něj nebude mít cenu, když nebude moci žít tam, kde nechal své srdce. Ale zmlkl.

Ve světnici bylo ticho jako na hřbitově, kde se pochovávají city.

ZBOJNÍKŮM PŘIBYL NOVÝ DRUH

Vtom vstoupil do světnice Andrej Drozd. Dveře byly pro něj příliš nízké, a přestože se sehnul, otřel se kloboukem o zárubeň.

Rozesmátý, kypící zdravím, s párem černých očí jako dvěma uhlíky popřál příjemný dobrý večer.

„A copak je s tebou, Jene?“ vesele promluvil s výčitkou v hlase. „Co nejdeš? Vždyť na tebe čekáme.“

„Na mě?“ podivil se Kalina a teprve teď si uvědomil, že beze slova odešel od zbojníků i od hajduků.

„Jen na tebe. A není radno dlouho otálet, proto jsem tě přišel popohnat.

Pojď!“

„Kam?“

„S námi,“ odpověděl Andrej Drozd.

„S vámi? Se zbojníky?“

„Zrovna tak, s námi!“

„Snad se nemám stát zbojníkem i já?“ nevycházel Jan Kalina z ohromení.

„Co by sis jiného počal?“ klidně odpověděl Andrej Drozd.

Jak by se mohl stát zbojníkem? On, který pokládal zbojníky za zločince.

Ale při pohledu na širokou, dobráckou tvář Andreje Drozda se mu vracela do duše dávná představa zbojníků, jakou si kdysi odnesl z rodné chalupy do škol.

Myslel na Branka, na zbojníka, o němž se o přástkách za dlouhých zimních večerů už tolik naposlouchal. Zaslouží si vskutku pohrdání a povýšené odsouzení? Jak se stal zbojníkem tenhle novohradský rodák Branko, o němž každý mluvil s obdivem? Když dobyli Turci i novohradskou stolici, oloupili Branka o všechno. Odehnali mu dobytek, podpálili mu dům a ženu s dvěma dětmi odvlekli do zajetí. Sám si zachránil jen holý život. Uchýlil se do hor a brzy se stal postrachem Turků. Široko daleko měl oddané spojence, a když bylo třeba jít proti Turkům, zaplály do noci na Poľaně a na mnoha kopcích ohně a odvážní junáci se k Brankovi pěšky, na koních i na vozech ze všech stran jen hrnuli. Branko se nemstil jen Turkům, trestal každou křivdu, o které se dozvěděl. Tak se stal obávaným zbojníkem a znepřátelil si města i stolice. Jednou, když se objevil u Zvolena, nechali městští radní zvonit na poplach a vyštvali proti němu všechny měšťany. Přemohli ho. V boji s velkou přesilou padl mrtev. Pochovali ho v lese na vrchu nad Breznem. Byl to zbojník, vyvrhel lidské společnosti, zasloužil si trest. Tak to Kalinovi vtloukali ve škole do hlavy. A je to pravda? Všichni ti z chudých chalup od Tater až k Dunaji, kteří ho považuji za hrdinu, se mýlí?

Ne, nemohou se mýlit. Nemůže být zločincem ten, kdo mstí křivdy a bojuje za spravedlnost na tomto světě.

„Co si počneš sám?“ vytrhl ho z myšlenek Drozd. „Sotva ses osvobodil z rukou panských náhončích, znova se do nich dostaneš. Nikde se před nimi neskryješ a rozumem přesilu nezmůžeš. Jen v horách se můžeš ukrýt, a to s námi, protože my známe každý vršek, každé údolí, každou jeskyni, každý dutý strom.“

„A pomůžete mi vypátrat sestru, je -li živá, a pomstít ji, přervala-li zločinná ruka její život?“ skočil mu do řeči Kalina, který se zřejmě už rozhodl.

„Ano, všichni do jednoho!“

A přitom mu už Andrej Drozd podával mohutnou ruku, Kalina ji srdečně stiskl a potřásl jí.

Stařena i dívka si ulehčeně oddechly. Matku uklidňovalo vědomí, že syn bude nablízku, a ne sám. Maryša se těšila nadějí, že ho snad přece tu a tam uvidí. Nepřijde -li on, půjde ona za ním přes hory a doly, třeba až do třetí stolice.

Na zápraží svého vůdce očekávali zbojníci, shromáždění v hloučku kolem hajduků a Ficka, který bez hnutí ležel natažen na zemi.

„Vy panští psi,“ rozkřikl se Andrej Drozd na hajduky, „dnes jsem se s vámi poprvé střetl jako zbojník, proto vás tentokrát ještě propouštím se zdravou kůží. Ale běda vám, přijdete -li mi ještě jednou pod ruku!

Nepůjdete však do zámku s prázdnou. Seberte si svého pána!“

Hajduci se bázlivě blížili k Fickovi. Tvář měl znetvořenou vztekem.

Mlčel, nehýbal se, ale oči mu planuly. Hajduci si hned uvědomili, že teď budou mít mnohem lehčí náklad než před chvílí, proto se pro Ficka sehnul jen jeden z nich a zvedl ho na rukou snadno jako štěně.

„A ty, Ficko,“ výstražně zvolal Drozd, „sám nad sebou vyneseš rozsudek, nenecháš-li Kalinovy a Šútovské na pokoji. Kalinová se narobotovala na panském až dost, už ji hnát na robotu nesmíš. Za každý den, kdy ji vyštveš na panské, ti zlomím jedno žebro, a když jich nebude dost, přiberu si žebra hajduků a tvé paní.“

Pak přistoupil k Fickovi ještě Kalina, který se zrovna rozloučil s matkou.

Popadl ho za ramena a zatřásl jím tak, že se i hajduk, který nesl Ficka v náručí, zapotácel.

„Jestli jsi ještě neohluchl, tak dobře poslouchej: Jan Kalina, který se stal zbojníkem, vzkazuje paní, aby jeho unesenou sestru pustila na svobodu.

Nevrátí-li se do tří dnů domů, zbojník Kalina bude vědět, že je mrtva. A pak běda čachtické paní!“

Hajduci s Fickem odcházeli beze slova a za chvíli zmizeli z dohledu.

„Pojďme, hoši!“ zahřměl Drozdův hlas.

Kalina se ještě jednou rozloučil s matkou, pak se zastavil u Maryši. Její rozpálená ruka se zachvěla v jeho dlani. Jemně ji sevřel:

„Sbohem, Maryško!“

Z jejího obličeje mohl vyčíst nejoddanější lásku a neuhasitelnou touhu.

„Na shledanou!“ zašeptala a sklopila oči, jako by ji jeho pohled pálil.

Jan Kalina přemohl city, pustil její ruku a vykročil pevným krokem za odcházejícími zbojníky.

BARBORO, BARBORO…!

Pavel Lederer svého nového přítele Jana Kalinu vyprovodil až do Čachtic.

Ale nezdržel se tam.

Rozloučil se s přítelem se slibem, že hned jak navštíví své stařičké rodiče, kteří o něm od té doby, co se vydal na vandr do světa, ani neslyšeli, a jak se poohlédne po nějakém místě, přijde do Čachtic. Od jeho matky se dozví, co s nim je a kde ho najde. Bude -li si to přát, spojí svůj život s jeho životem.

Ale při tomto slibu se v něm probouzely pochyby. Příteli se s nimi nesvěřil.

Nespojí svůj život spíše s životem své vyvolené? S životem spanilé panny Barbory Repášové, dcery mistra, u něhož se vyučil? Mohl by pak přinášet přátelské oběti a vystavovat v nebezpečí život, který už mu nepatří?

Tmavou noci uháněl roztouženě k Novému Mestu. Třebaže se celý kraj topil v husté tmě, rozeznával už téměř každý strom, každý les. A když míjel Skalský vrch, jako by hora rozjasňovala chmurnou tvář na uvítanou starému známému. Jezdcovo srdce bouřlivě tlouklo při vzpomínkách; tady se procházíval se svými přáteli-tovaryši každou neděli, po celotýdenní robotě volný jak ten pták. A nejen s nimi, často i s ní… A jako by cítil ve vzduchu vůni fialek, šípkových růží a trnkových květů, které pro ni trhával.

Ani se nenadál, už se před ním ze tmy vynořilo Nové Mesto.

U mýta ho zastavila noční stráž. V tak pozdní době se musel každý cizinec prokázat nějakou listinou. Krajem se toulá mnoho podezřelých lidí a město bdí nad osobním bezpečím svých občanů i jejich majetku. Pavel Lederer se legitimoval výučním listem. Strážce si ho prohlédl ve světle vycházejícím z okna mýtnice.

„Vždyť já už vás poznávám!“ přátelsky řekl strážce. „Vyučil jste se u mistra Repáše, že?“

„Ano, u váženého mistra Repáše, jehož pohostinný dům mě určitě po dlouhé době znovu přivítá.“

„Jakže, vy ani nevíte, že je už nebožtík a že v jeho domě vládne jiný pán?“

Pavla Lederera přepadla zlá předtucha. Tisíce otázek se mu dralo na jazyk, ale žádnou z nich se neodvážil vyslovit.

„Tak tak, už je tomu půldruhého roku, co se mistr Repáš odebral na onen svět,“ vyprávěl sdílný strážce. „Ranila ho mrtvice. Na schůzi novomestského cechu kovářů a zámečníků. Zrovna rozhořčeně brojil proti nemravnosti vzmáhající se už i v rodinách příslušníků cechu, které bývaly vždycky tvrzí ctnosti. Padl jako podťatý a už ho nikdo nepřivedl k životu. Měl slavný pohřeb. Na poslední cestě ho provázely všechny cechy pod svými prapory a celé město…“

„A kdo se stal pánem v jeho domě?“ přerušil Lederer proud jeho řeči, která mu připadala nekonečně dlouhá.

„Kdo? No Martin Šuba.“

„A jak k tomu došlo?“

Tušil to. Ale bylo by to opravdu možné?

„No tak, jak už to obvykle bývá. Když uplynul rok smutku, vzal si jeho dceru za ženu.“

„Barboru?“

„Ano, Barboru.“

Tedy Barbora, jeho Barbora se vdala…

Od udiveného strážce utekl jako vystřelený a bez cíle se potloukal po městě i okolí.

Až pozdě v noci se zastavil na čtvercovém náměstí. Před hostincem, do jehož věnce se houževnatě zakusoval vítr. Nahmatal ve tmě klepadlo a zabušil jím, jako by na rychlém otevření vrat závisel jeho život.

V hostinské světnicí seděl dlouho zahleděn do světla krátící se svíčky.

Srdce mu svírala bolest a žal.

Je to opravdu zvláštní. Co se jen po ty dva roky v dalekých zemích natoužil po té chvíli, kdy ji obejme, zulíbá a odvede k oltáři! Jak krásně si představoval život po jejím boku, kolik v sobě nacházel sil a odvahy vysoukat si rukávy i proti největším překážkám. A ona zatím zapomněla na něj i na svůj slib, že bude čekat, i kdyby se měl vrátit až za sto let. Zapomněla na všechno, stala se ženou jiného, zatímco on po ní toužil s celým zápalem mladého srdce, ona objímala jiného, jiného líbala, jinému přísahala věrnost.

Dlouho se převaloval v posteli a hleděl otevřenýma očima do tmy.

Martin Šuba… Kdo by si byl pomyslel, že právě tento člověk se stane jeho vítězným sokem v lásce? Zná ho dobře. Vyučil se jen pár let před ním.

Nikdy ho neměl rád a vůbec nikdo ho neměl v oblibě. Byl svárlivý, pil a s každým se chtěl prát. Cechmistr Repáš ho nejednou přísnými slovy napomínal, aby se choval a žil, jak se na řádného mistra sluší. A nejednou mu pohrozil i vyloučením z cechu. V hrobě by se obrátil, kdyby věděl, že tenhle člověk se stal mužem jeho dcery Barbory a pánem v jeho dílně.

Do hostinské světnice se už vkrádal úsvit, když k smrti unaveného Pavla Lederera z mučivých úvah na chvíli vysvobodil spánek.

2

Zbojník na zámku

VÝPRASK

Čachtická paní, jak bylo v rodině Báthoryů a Nádasdyů odnepaměti zvykem, vstávala zároveň se sluncem. Dala služebnictvu rozkazy, pak poručila osedlat svého nejoblíbenějšího koně Vihara a na něm si na kratší či na delší dobu vyjížděla do okolí. Každé ráno navštěvovala své dvory v okolí Čachtic a všude ji už všechno vítalo usilovnou prací.

Toho rána po bouřlivé noci, kdy se Jan Kalina vrátil z Německa a stal se zbojníkem, čachtická paní už hladila a poplácávala milého Vihara a chystala se na něj vyskočit, když spatřila v koutě dvora jednoho z hajduků. Tu si vzpomněla na Ilonu Harcajovou, na Ficka, kterého za ní poslala, i na Kalinův návrat. Byla zvědavá, co se stalo. Zavolala na hajduka. Přiblížil se k ní bledý, s chvějícími se koleny. Na paniny otázky ze sebe stěží vysoukal noční události. V prvém výbuchu vzteku dala hned hajduka položit na lavici. A po něm i ostatní. V měkkém křesle, které si vždycky nechávala přinést k výpraskům na lavici, seděla jako na soudní stolici.

„Zbabělci!“ překypovala zlobou. I když svist ran utišoval její zlost, chvílemi rozzuřeně vyskakovala z křesla, chytala silnou lískovku a tloukla hajduky na lavici hlava nehlava.

Když se zadýchala, odhodila hůl daleko stranou a poručila, aby hajduka odvázali.

Zbitý hajduk se odpotácel ke svým druhům.

„Ničemové!“ křičela na ně. „Takhle potřebujete vyprášit kůži, kterou si tak šetříte.“

Hajduci se třásli strachem, aby se znovu neozval povel lehat na lavici.

„A kde je Ficko?“ zvolala paní, rozčilená nepřítomností věrného sluhy.

U hajduků stály i tři staré služebnice: Anna Darabulová, Ilona Jó a Dora Sentešová. Ty sem paní přinesly křeslo a číhaly na její rozkazy.

Anna neznala na paninu otázku odpověď, stála tedy mlčky. Byla to stařena, ale stále ještě svěží a svižná, jako by každým pohybem chtěla dokázat, že řídké vlasy, sesmolené na temeni hlavy do neforemného drdolu, vodnaté oči bez lesku, vráskami zbrázděná tvář, bezzubá ústa a vysoká, kostnatá postava jen stáří předstírají a že v jejích vetchých údech bouří mladistvý temperament.

Pohledem na ztlučené hajduky, urostlé chlapy celé vyděšené strachem, zda trest, který utržili, nebyl pouhým závdavkem, se pásla se zjevným potěšením Ilona Jó, žena také hubená a dlouhá, jenže ne tak vzpřímená jako Anna Darabulová, ale shrbená tíží let. Škodolibý úsměv jí ještě víc prohloubil vrásky kolem širokých úst a jediný řezák, trčící vpřed jako kel, jí zvedal horní ret. Nikdo by nevěřil, že tato scvrklá stařena odkojila všechny děti čachtické paní: Annu, Andreje, Kateřinu i Pavla.

Dora Sentešová, žena s mohutnou chlapskou postavou i hlasem, byla vedle nich úplný obr.

Před Annou, Ilonou a Dorou, pocházejícími odkudsi z Dolní země, se třásl celý zámek a všichni poddaní, protože ony byly nejdůvěrnějšími služebnicemi a rádkyněmi paní, která dělala vše podle jejich rady. O paninu přízeň zápolila jen Anna s Ilonou. A prvenství si vždy uhájila Anna, vznětlivá, pomstychtivá, slídivá a hádavá ženská. Ilona těmito vlastnostmi také oplývala. Dora Sentešová na jejich zápolení o paninu přízeň pohlížela s jakýmsi chlapským pohrdáním.

Čtvrtá starší služebnice, Kata Benecká z Čachtic, která měla na starosti praní a nejhorší domácí práce a dostala se na zámek za pradlenu z protekce, díky matce sárvárského kazatele, se jejich zápolení také nezúčastnila. Byla to drobná žena se starým, dobrotu vyzařujícím obličejem, svědomitá, pracovitá, dobrosrdečná, poddajná, proto poslouchala jak Annu, tak Ilonu Jó i Doru Sentešovou, jako by byly jejími velitelkami. Dělala vše, co jí uložily. Dostávalo se jí za to jen jejich pohrdání. Nebyla pro ně ničím a kromě rozkazů se s ní skoro ani nepouštěly do řeči.

Na výstup, odehrávající se na dvoře, se Kateřina Benecká dívala jen z dálky, ze dveří prádelny, jako by se neodvažovala k paní přiblížit.

Když se nedočkala odpovědí, zeptala se Alžběta Báthoryová ještě víc rozezleně, kde je Ficko. Jeden z hajduků se osmělil a řekl, že Ficko leží.

Utržil tolik ran, že nebyl s to vstát.

„Hned ho přiveďte!“ poručila.

Anna a Ilona, stále hotovy třeba se přerazit při plnění rozkazů, vyběhly.

Ilona zůstala v půli dvora zklamaně a roztrpčeně stát. Anna ji zase předhonila. Rozběhla se jako nějaká holka a už otevírala dveře čeledníku.

Ficko ležel jako mrtvý.

„Vstaň, paní tě volá!“ křikla prudce a netrpělivě, aby panin rozkaz co nejdříve splnila.

Ficko sebou trhl a s velkou námahou se posadil. Pak spustil nohy z lůžka. Jeho výraz prozrazoval, že ho každý pohyb velice bolí. Nejraději by zůstal ležet, aby se nemusel v tak zbídačeném stavu objevit před paní. Ale věděl, že kdyby nepřišel sám, paní by ho nechala přinést na nosítkách, a to by byla ještě větší pohana.

Hnul sebou a vykročil ke dveřím. Když Anna zpozorovala, jak se mu těžko jde, chytila ho za ruku. Chtěla mu pomoci. Ale on se na ni strašně zamračil a odstrčil ji od sebe.

„Tak se podívejme,“ vztekle zavrčela. „Člověk mu chce pomáhat a on se takhle odměňuje!“

S největší námahou se jako opilý dopotácel před paní, kterou už lomcoval hněv, že musí na služebníka čekat. Když ho však spatřila, hněv se rozplynul a ona vybuchla v neutišitelný smích. Tak byl ve své ubohosti Ficko směšný. Stál před ní v zahanbení ještě shrbenější a se skloněnou hlavou.

Jeho rozbitý, opuchlý obličej byl ještě ohavnější a vpravo i vlevo trčely z jeho čela mezi slepenými zrzavými vlasy velké boule.

„Ha-ha-ha!“ smála se paní, „kosa narazila na kámen! Tenhle chlapík odzvonil tvé slávě a pověsti nepřemožitelného siláka. A jak se zdá, už se ti klubou i růžky, ty čertisko!“

Ficko stál před svou paní jako ztělesnění hanby a pokory. Hajduci ho sledovali se zadostiučiněním. Když ho viděli takhle poníženého, zapomněli na vlastní rány a s jistou vděčností vzpomínali na zbojníky.

Ale přání, aby uviděli svého tyrana na lavici, to se jim nesplnilo.

„Ficko,“ promluvila paní, když se dosyta nasmála. „Přece jen ses choval hrdinsky a zasluhuješ uznání. Nezklamala jsem se v tobě. Při hájení mých zájmů jsi nelitoval své kůže. Lehni si a lež, dokud se ti síly nevrátí. A aby to bylo co nejdřív,“ obrátila se k Anně, „vzkaž Majorové, aby ještě dnes přišla.“

Majorová byla po celém Myjavsku i okolí vyhlášená jako zkušená bylinkářka a mastičkářka. Kdykoli čachtickou paní přepadly nějaké obtíže, dala si ji zavolat. Jejích rad se přesně držela a bohatě ji odměňovala.

Majorová se všude těšila velké úctě a bázni. Lid v ní viděl ženu zaprodanou Ďáblu, který jí za duši dal schopnost vniknout do tajů bylin, rozeznávat jejich léčivou moc a také schopnost zahánět choroby a zaříkávat neštěstí. Všichni se jí vyhýbali. Na přástkách a dračkách o ní vypravovali strašlivé historky, ale každý se na ni se svým duševním nebo tělesným trápením obracel. Nejen lid, ale i obyvatelé zámků a hradů. Paní z širokého okolí se koupaly ve voňavém odvaru z jejích bylin.

Pro Ficka bylo velkou poctou a vyznamenáním, že paní zavolala Majorovou kvůli němu. Pocítil nesmírnou vděčnost. Napřímil se a vděčně hleděl na paní.

Už se mu i jazyk rozvázal a také on vypověděl všechny noční příhody.

O faráři Ponicenovi, o uprchlíkovi Kalinovi a o zbojníku Drozdovi mluvil překypuje vztekem. Ale Drozdův a Kalinův vzkaz zamlčel stejně jako hajduk.

Panino vysoké čelo se znovu zakabonilo.

„Ficko, co nejdříve se ke mně dostav, abys vyslechl mé rozkazy, co podniknout proti zbojnické bandě a jejímu nejnovějšímu členovi.“

ZBOJNICKÁ NÁVŠTĚVA

Právě když paní vrhla na hajduky ještě jeden zdrcující pohled, vstala a důstojně vzpřímena poručila podkonímu, aby přivedl Vihara, překvapeně pohlédla na Fickův vyděšený obličej, strnule otočený k bráně. Vtom Ficko vykřikl:

„Andrej Drozd!“

Všechny zraky se upjaly k železem okované bráně.

Vskutku, Andrej Drozd přicházel těžkým, hřmotným a sebevědomým krokem.

V prvou chvíli ho mohli jen stěží poznat. Byl svátečně oblečen jako zeman, který jde na veselku. Krejčí určitě tyhle šaty nešil na něj. Ale koho mohl vysvléci, který zeman by se mu vyrovnal postavou? Z jeho vzezření i rázné chůze vyzařovala jistá důstojnost.

Mířil přímo k čachtické paní, která právě tak jako ostatní na dvoře ohromením oněměla.

Jaká troufalost a drzost! Vůdce zbojnické bandy se odvažuje vkročit na zámecký dvůr!

První se vzpamatoval Ficko. Byl by se sám vrhl na Drozda, ale když se vzepjal ke skoku, křížem mu projela krutá bolest. Ach, kdyby tak teď byl při plné síle a mohl se tady, před tváří své paní, pomstít za noční porážku!

Zařval na hajduky, aby se vrhli na zbojníka.

I když byli hajduci bitím tak zesláblí, že sotva stáli na nohou, přece jen se pohnuli.

To už byl Andrej Drozd od paní jen pár kroků.

„Stůjte!“ okřikl Drozd hajduky hromovým hlasem. „Beztak víte, že i kdyby vás bylo dvakrát tolik, nestačili byste na mě ani s Fickovou pomocí.“

Hajduci zaraženě stanuli a zbojníkova troufalost ochromila už i Ficka.

Drozd se směle postavil před Alžbětu Báthoryovou, zpříma na ni pohlédl a obřadně strhl klobouk na pozdrav.

„Čachtická paní,“ oslovil ji, „zkroť své služebníky a šetři si je. Tvůj věrný sluha Ficko se už přesvědčil, že nerad žertuji.“

Omráčeně na něj pohlédla. Její zlost vystřídal údiv. Vždyť Drozda ještě nedávno vídala jako poslušného poddaného, který bez reptání robotoval od úsvitu do soumraku. I na lavici lehal krotce a bez odporu trpěl rány. Jak se tak mohl změnit? Teď tu před ní stojí hrdě vzpřímen jako před sobě rovnou, mohutný a jistý, že se mu nezkřiví ani vlas na hlavě. A usmívá se jako člověk povznesený nad celý svět. A ten zemanský šat mu rozhodně sluší.

Jako by byl na něj střižen.

Ficka ani hajduky krotit nemusela. Stáli nerozhodně a čekali na panin rozkaz. Ona si jich však nevšímala. Zvědavě se zeptala Andreje Drozda:

„Proč přicházíš? Co chceš?“

„Přicházím s poselstvím od Jana Kaliny.“

Nezpozoroval, jak zlověstně se jí zabarvila tvář při vyslovení tohoto jména. Sáhl do záňadří a vytáhl list. Odevzdal jí ho.

Alžběta Báthoryová ho v prvé chvíli chtěla roztrhat nepřečtený, ale zvědavost byla silnější než hněv. Četla.

Vaše hraběcí Milosti!

Oslovuji vás takto, třebaže jste se stala tohoto oslovení, příslušejícího urozeným a šlechetným paním, nehodnou již dávno, již po smrti vašeho zesnulého manžela hraběte Ference Nádasdyho, mého dobrodince a ochránce, který nikdy nezapomněl, že můj otec, dobrý, věrný sluha, bráně jeho život v boji proti Turkům, zanechal na bojišti svou pravou ruku. Jak nehodnou družkou jste hraběti Ferenci Nádasdymu byla, to jste dokázala, jen co navždy zavřel své dobrotivé oči. Odtrhla jste mne od pramene věd a umění, třebaže jste svému manželovi, když ležel na smrtelné posteli, slíbila, že mne, jeho chráněnce, necháte studovat, pokud mne hlad po vědění, probuzená vědychtivost neopustí. A jen co nad rakví mého vznešeného ochránce dozněly pohřební písně, už pro mne uháněl jízdní posel, abych se hned navrátil domů a nastoupil službu u koní.

Nikoliv však křivda na mně spáchaná mne nutí k tomuto kroku, nýbrž křivda, která se děje mým nejbližším i celému vašemu poddanstvu.

Vaše hraběcí Milosti, vyhlašuji vám boj! I kdybych v něm měl ztratit život, přísahám, že se postarám, aby zprávy o křivdách a zločinech vámi páchaných pronikly na nejvyšší místa naší země a aby vás stihla trestající spravedlnost, o níž nepochybuji. Jsme nerovnocennými protivníky. Vy, hraběnko, honosící se tituly, vlivnými styky, patříte mezi největší velmože v Uhrách – já jsem poddaný, utečenec, buřič a zbojník. Ale pravda je na mé straně, pravda mi nedá předčasně padnout, pravda musí zvítězit!

Otevřeně vám vyhlašuji boj. Pamatujte, že od dnešního dne každý váš skutek sledují pozorné zraky odvážlivců, kteří si za jediný cíl vytyčili strhnout roušku tajemství, kterým jsou vaše zločiny zahaleny, odhalit celému světu, co zvrhlosti se skrývá za vaším nevinným zevnějškem, a postavit vás před tvář spravedlnosti.

A varuji vás, Vaše hraběcí Milosti! Magdu, mou unesenou sestru, okamžitě pusťte na svobodu, aby se hned mohla vrátit ke své zmučené matce.

Dávám vám na vědomí, že ublížíte -li mé matce a jejím sousedům Šútovským, stihne vás nejkrutější pomsta.

Na shledanou, Vaše hraběcí Milosti, před vašimi spravedlivými soudci!

Jan Kalina Paní během čtení zrudla, krev jí vzkypěla. Vyskočila, jako by ji uštkla zmije.

V prvém výbuchu vzteku roztrhala dopis na kousíčky. Vítr je roznášel jako zežloutlé listí.

Hajduci a služky strnuli. Pohled na paní jim naháněl strach. Znali ji a věděli, že když je takhle rozčilená, běda všem, kdo jí přijdou do cesty.

Jen Andrej Drozd stál neohroženě, klidně a sebevědomě. Na tváři mu pohrával tichý úsměv.

Když se na něj čachtická paní podívala, vzbouřila se jí všechna žluč v těle. Zdálo se, že se na něj vrhne, aby ho roztrhala jako lvice. Ale neudělala to, jen drsným, skoro mužským hlasem křičela na Ficka a na hajduky:

„Tak na něj! Co stojíte jako sloupy? To se bojíte toho podlého zbojníka, toho buřiče? Snad byste nechtěli, abychom ještě pana zbojníka pozvali na snídani? Na něj a svažte ho!“

Sama zapochybovala, jestli se jim to podaří, proto vrhla na Annu a Ilonu rozkazovačný pohled:

„Utíkejte na věž zvonit na poplach!“

Ficko i hajduci, povzbuzeni jejími výkřiky, se rozběhli k Drozdovi, aby ho obklíčili.

„Stůjte!“ zlověstně na ně křikl Drozd. „Kdo z vás se mě dotkne, je synem smrti. Čachtická paní,“ pokračoval s hrozivým výrazem ve tváři, „přišel jsem k vám dobrovolně jako posel. S posly se takto nejedná!“

„Ha-ha-ha!“ smála se paní zlověstným smíchem. „Hned jak ses tady objevil, měla jsem tě dát pověsit na nejbližším stromě a ne se ještě s tebou dávat do řeči. Zbojník nás chce učit dobrému vychování! Jen počkej, však my tě naučíme!“

Na její znamení sebral Ficko všechny síly a vrhl se na něj. Drozd ho však udeřil železnou pěstí. Ficko odletěl několik metrů daleko. Vřískal bolestí a vztekem, že se už nemůže ani na nohy postavit.

„Poddám se vám dobrovolně. Ušpinili byste mi můj kabátec a pošlapali karmazínové boty. Ani se nesluší pouštět se do takovéhle selské pranice v podobném urozeném oblečení. Meč jsem si bohužel zapomněl doma. Napíchal bych na něj vaše kotrby jako dýně,“ posmíval se Drozd hajdukům.

„Ano, poddám se dobrovolně, ale dřív mě ještě, čachtická paní, vyslechni.“

Hajduci se zase zarazili se zřejmou úlevou, protože ani jeden z nich nevěřil, že by Drozda přemohli. Paní se na něj překvapeně podívala.

„Poddám se dobrovolně tvým hajdukům,“ mluvil Drozd mírným a rozvážným hlasem, „ale dříve zvaž, čeho si ceníš víc: mě nebo svých čachtických a myjavských domů a dvorů.“

Paní hned nepochopila.

„Protože,“ pokračoval, „nevrátím-li se do poledne ke svým druhům nebo nedám-li o sobě vědět, že se mi nic nestalo, zakokrhají večer na tvých statcích červení kohouti a oblohu zkrvaví plameny!“

Hajduky obešla hrůza při představě hořících zámků, dvorů, sýpek a stohů.

Ale čachtickou paní taková představa neděsila a hněv jako by ji přešel.

Po tváři jí přelétl záhadný úsměv a řekla klidně:

„Tebe si cením víc než všech nádasdyovských i báthoryovských statků!“

„Dodržím slovo! Poddávám se! Hajduci, tu mě máte, svažte si mě!“

Nedůvěřivě hleděli na Drozda. Že by se opravdu nechal nepřemožitelný obr spoutat z vlastní vůle a bez nejmenšího odporu? Vždyť ho čeká šibenice!

„U lavice máte provazy!“ poradil hajdukům, kteří až teprve teď uvěřili, že se opravdu poddává.

Za chvíli ležel na zemi spoutaný. Hajduci ho ze strachu, že je to jen žert a že se najednou vzchopí a pustí se s nimi do boje, zavázali na pěkných pár uzlů, až se z toho sami zadýchali. Panin potutelný úsměv se změnil ve výsměšný škleb.

„Síly ti dál Pán Bůh dost,“ řekla Drozdovi, „ale rozumu ani za mák.

Snadno jsme tě dostali, he -he! Ale neboj se, na šibenici se nedostaneš, protože jakmile večer tvoji přátelé zapálí kterýkoli můj dvůr nebo stoh, dám tě zaživa uškvařit. A s tebou i starou Kalinovou a Maryšu Šútovskou. Kdyby ses tedy nad nimi slitoval a chtěl raději dát světu sbohem ty sám na šibenici než s nimi v plamenech, vzkaž svým přátelům, aby se smířili s tím, že už se mezi ně nevrátíš.“

„Kdo se směje naposledy, ten se směje nejlépe,“ odpověděl Drozd docela klidně. „Stačí, abych jednou trhl rukama a budu volný, volný, jako byste mě svázali nitěmi.“

„Chvastoune!“ rozesmála se paní.

Hajduci se nesmáli, protože už leccos zaslechli i o Drozdově nevídané síle a uvěřili, že by se mohl vysvobodit.

„Opravdu dostávám chuť osvobodit se, když jsi mě oklamala a slibuješ mi šibenici nebo upečení zaživa. Poruč hajdukům, aby přinesli z lisovny oleje mlýnský kámen a položili ho na mě, jinak jim mohu ufrnknout jako pták.“

Hajduci ani nepočkali na rozkaz a o překot utíkali pro mlýnský kámen.

Jen co odběhli, paní se smála už už jaksi nuceně a rozpačitě. Napjatě pozorovala Drozda, který sebou zavrtěl, pak se posadil a s úsměvem řekl:

„Hned, hned budu hotov!“

Za okamžik se paní vydral z úst výkřik úžasu. Drozd se vysvobodil z pout a hrozivě se před ní postavil.

„Vidíš, kdo se směje naposledy. Znám tě i celou tu panskou chásku a vím, co se od vás dá očekávat. Věděl jsem, že si zahrávám se životem, když se vypravuji do zámku, ale vidíš, že tu jsem pánem nejen nad svým, ale i nad tvým životem. Podívej, těmahle rukama bych tě mohl rozmačkat…“

A nastavil dlaně proti ní. Vyjekla strachy, jako by už cítila jejich drtivou sílu.

Tu do ranního ticha zaznělo vyzvánění na poplach. Z větší věže na západní straně kostela i z menší nad svatostánkem se sypal na Čachtice poplašný hlahol. Anna i Ilona vyzváněly, jako by půl města bylo v jednom ohni.

Lidé se srocovali na ulicích a vylekaně se ptali, co se stalo.

Čachtická paní naslouchala vyzvánění jako sladké hudbě, její strach se rozplýval.

Když hajduci, kteří se právě vraceli, uviděli volného Drozda, upustili překvapením mlýnský kámen a byli by tam stáli až do večera, kdyby jim paní nerozkázala, aby znovu zbojníka zajali.

Drozda poplach nezmátl. Přiskočil k nedalekému vozu, bleskurychle vytrhl oj, uchopil ji do obou rukou, díval se klidně na blížící se hajduky a sluhy.

„Kdo se chce ke mně přiblížit na dosah, ať si nejprve objedná truhlu na míru!“ okřikl útočníky.

Hajduci, poddaní, služky i mužští, kteří přiběhli z ulice, stáli vylekaně v kruhu, který kolem sebe opsal ojí.

Tu zpozoroval za zády lidí, kteří ho obkličovali, známého koně. Byl to Vihar, nejoblíbenější kůň čachtické paní. Ona sama několikrát denně dohlížela, jestli je o něj dobře postaráno. Pro nic neutržilo služebnictvo tolik ran jako pro něj. Vždycky se našlo něco, proč nebyla spokojená. Byla na tohoto koně, černého jako noc, se srstí lesklou jako hedvábí, pyšná. Hladívala ho s neobyčejnou něhou, oslovovala ho mazlivými slovy, a když se na něj vyšvihla, každý její pohyb prozrazoval zvláštní rozkoš. A Vihar, vděčný tvor, jako by četl její myšlenky, bez pobízení ostruhami vždycky vyhověl její náladě. Tu kráčel pružně jako za doprovodu hudby, tu se rozbíhal prudce jako s větrem o závod. Páni z okolí i z dalekých krajů jí ho záviděli. Jednou na velkém honu nevycházel hrabě Kryštof Erdödy, syn Tomáše Erdödyho, pána na hradě Dobrá Voda, nad Viharem z údivu. Nedbal ani na dobré lovecké jméno, nesnažil se ukořistit co nejvíce zvěře. Po celý den neodtrhl od Vihara oči a večer, když se veselá společnost bavila na dvoře zámku, nadšeně zvolal: „Celou ves ti dám za Vihara, milá paní.“ Starý Erdödy ho neokřikl, protože i on spolu se synem obdivoval Vihara. „Lopašov, Lančár, Dobrá Voda, Radošovce, Osuské, Hradiště, Horné Dubové, Naháč, Jaslovce, Paderovce, Kátlovce a Steruš jsou naše vsi. Kterou z nich se vším všudy, co k ni patří, s dobytkem i s poddanými, chceš za Vihara?“ rozohňoval se mladý Erdödy. A čachtická paní odpověděla: „I kdybys mi nabízel ne jednu ves, ale všechny, nedám ho. Za nic na světě!“

Vihar už od časného rána stál ve stáji přistrojen, a když Alžběta Báthoryová vydala rozkaz, aby ho podkoní přivedl, bylo už na něj třeba položit jen sedlo. Ale podkoní, ohromený událostmi, na sedlo zapomněl. Andrej Drozd se s potěšením pásl pohledem na Viharovi, který hrabal kopyty a ržál.

Když se dosyta pokochal krásou proslaveného koně, obrátil se k paní:

„Je to pro mě velká pocta, čachtická paní, že jsi dala na mou počest vyzvánět. Proto uznáš, že za takového slavnostního vyzvánění nemohu jít přes Čachtice jen tak pěšky jako obyčejný smrtelník. Půjčím si tedy tvého koně!“

A s ojí pevně v rukou zamířil směrem ke koni. Zástup mu vylekaně uskakoval z cesty. Podkoní stál u Vihara jako sloup. Andrej Drozd se pružně vyhoupl na koně. Vihar se zprvu vzpíral, otřásal, jako by chtěl shodit neobvyklého jezdce, ale hned ucítil, že je v pevných rukou. Za okamžik už pádil ze dvora.

Nikdo se mu neodvážil v útěku nějak zabránit, jen Alžběta Báthoryová se s pronikavým křikem rozběhla za svým koněm, ale marně. Andrej Drozd už uháněl ulicí.

Čachtická paní, rozčilená na nejvyšší míru, pokořená a okradená o Vihara, se chytila za srdce, zapotácela se a padla na zem. Služky se kolem ní sběhly a položily ji do křesla.

Zatímco ji studenými obklady křísily, Andrej Drozd pádil ze zámku.

Před farou viděl faráře, který se vyběhl podívat, proč zvoní na poplach.

Když na Viharovi poznal zbojníka, všechno pochopil a zamračil se. Drozd před nim uctivě strhl klobouk a farář němě sklonil hlavu.

Jan Ponicenus stál dlouho před farou a díval se za zbojníkem. Dívaly se za ním celé Čachtice, v hloučcích na ulicích. Lidé tušili, že se něco chystá, když už se zbojníci neskrývají jen v horách, opouštějí lesní skrýše a odvažují se až do zámku.

Andreje Drozda všichni znali, všem byl blízký. Teď však, když ho za poplachu viděli uhánět na nejmilejším koni Alžběty Báthoryové, připadal jim jaksi cizí, vzdálený. Mohutněl a rostl v jejich očích. Cítili, že se nad ně vysoko povznesl, že se stal pánem, že se ho bojí i na zámku.

Za chvíli se za Andrejem Drozdem řítil houf pronásledovatelů.

LÁSKA VŠEHO SCHOPNÁ

Pavel Lederer se probudil pozdě ráno s těžkou hlavou. Hostinská ho poznala teprve teď, když mu přinesla snídani. V noci při světle svíčky, kdy sotva vykoktal, že by potřeboval nocleh, si myslela, že je cizinec.

„Vždyť to jsi ty, Pavle,“ zaradovala se, když si ho líp prohlédla. Už jako učeň jí přirostl k srdci a nejednou ho vyznamenala láskou, kterou bezdětné ženy často věnují cizím dětem.

Pavel Lederer se jen násilně usmál, protože jeho srdce nebylo schopno se po tak těžké ráně rozechvět radostnými pocity ze setkání.

„Už víš, co se stalo, Pavle?“ zeptala se, když se ho marně snažila rozveselit.

„Vím,“ řekl temně.

Hostinská na něj pohlížela soucitně a po chvíli mlčení řekla:

„Už ji Pán Bůh potrestal za nevěru…“

Ta slova ho rozrušila, ale otázky, které se mu draly na jazyk, nevyslovil.

Beze slova vyšel ven, ani nenahlédl do stáje, jestli mu pacholek pořádně nakrmil a opatřil koně. Potuloval se křížem krážem po Novém Mestě. Byl trh, ulice se hemžily cizími lidmi. Nikdo si ho nevšímal. Někdo si ho překvapeně přeměřil, jako by ho poznával, ale když se setkal s očima, které si dívaly tak cize a bez zájmu, šel dál, přesvědčen, že se dal zmýlit podobou.

Jen jedné ulici se vyhýbal. Ale nakonec mimoděk zabočil i do ní. Váhavě, jen jakoby poháněn neodolatelnou silou.

Tady je ten dům. Sem ho před dávnými lety dovedl otec a svěřil ho mistru Repášovi, aby z něho udělal člověka. Tady se na něj naplno usmálo štěstí, tady se mu v srdci zrodila oddaná láska a odtud šel do světa na zkušenou, aby vyzbrojen vědomostmi dělal čest svému řemeslu. Vida, ta divná, temná kulatá skvrna na zdi u vrat! To je stopa po dřevěných cechovních hodinách, které ukazovaly den a hodinu, kdy se mají poctiví mistři cechu sejít na poradu. Kampak se hodiny poděly, čí dům teď zdobí?

Okno je otevřeno a rozmarýn se v něm zelená jako kdysi. Tentýž rozmarýn, jen rozrostlejší a vyšší. Co kdyby si utrhl snítku na památku a nahlédl do světnice, je -li v ní vše jako tenkrát, když se vydával do světa…?

Jen co se přiblížil k oknu, trhl sebou jako zloděj přistižený při činu.

„Pavlíku!“ zazněl z okna pronikavý výkřik a objevil se v něm Barbořin překvapený obličej.

Zprvu stál jako k zemi přikovaný, pak ho přepadla veliká touha dát se na úprk a už nikdy nepohledět do té tváře, nikdy neuslyšet ten hlas… Ale dveře se rozlétly dokořán. Barbora vyběhla na ulici, vrhla se mu kolem krku, objímala ho a líbala se slzami v očích a plačtivě hovořila:

„Pavlíčku, ty ses přece vrátil…!“

Toto neobyčejné přivítání ho zmátlo. Jako blesk jím proniklo nevýslovné štěstí. I on ji objal a štědře vracel polibky. Ale sladké opojení trvalo jen okamžik. Neúprosná skutečnost naráz zchladila jeho city.

„Pozdě jsem se vrátil,“ těžce vzdychl a s něžnou rozhodností se vyvinul z jejího objetí. „Sbohem!“ řekl zastřeným hlasem a měl se k odchodu.

Ale Barbora Repášová ho chytila za ruku. Táhla ho do dvora a pak dovnitř do světnice. Vzpíral se, ale marně.

Byli v domě sami.

Beze slova hleděl před sebe. Žal mu svíral hrdlo, div, že mu slzy nevyhrkly. Jako ničivou lávu chtěl vychrlit na nevěrnou milou tisíce výčitek, co se mu za bezesné noci nahromadily v duši, ale z jejího smutného výrazu, z jejích slzících očí a z chvějícího se hlasu vycítil tolik smutku, že slova výčitek se změnila na slova útěchy.

„Myslel jsem, že jsi šťastnější než já.“

„Nejsem a také jsem nebyla šťastná! Ale budu, protože ses vrátil. Miluji tě a i ty mě musíš milovat!“

„Přísahala jsi věrnost a lásku jinému.“

„Křivě jsem přísahala, protože jsem vždycky milovala jen tebe.“

„Proč ses tedy vdala za Martina Šubu?“

Vrhla se před ním na kolena. Objala ho svými rozechvělými pažemi a začala mluvit se slzami v očích:

„Ty ho neznáš a nevíš, jaký je to zlý a podlý člověk. Jak jsi odešel, začal mi nadbíhat, chtěl mě získat pěknými slovy a sliby. Pak mi vyhrožoval. Prý podpálí dům a mě zašantročí jako služku k čachtické paní. Nepolekala jsem se jeho hrozeb. Nějaký čas mi dal pokoj, pak jednou přišel a ukázal mi ostrou dýku: ,Dobře si ji prohlédni, jak se leskne. A abys věděla, věčně se takhle lesknout nebude. Když si mě nevezmeš, počkám, až se vrátí Pavel, dýka pak zrudne jeho krví…!‘ A pak jsem se za něho vdala. On by tě byl zákeřně zavraždil!… Teď ses vrátil a já jsem tvá!“

„Láska ti bude přinášet jen utrpení. Manžela nesmíš a nemůžeš opustit.“

„Já ho však opustím!“ zvolala odhodlaně. „Na kraj světa s tebou odejdu.

Nebudu mřít touhou po tobě po boku muže, kterého nenávidím. Pojďme, pojďme, chci hned s tebou, kamkoli mě zavedeš. S tebou budu všude spokojená a blažená.“

„Ne!“ vzkřikl Pavel rozhodně. Zvítězila v něm přísná výchova a zásady, které mu vštěpoval mistr. „Ne, nikdy nepožádám manželky bližního svého ani toho, cokoliv jeho jest. Pro mne jsi mrtvá a i ty musíš zapomenout…

Naše cesty se navždy rozcházejí…“

Vytrhl se z křečovitého objetí a odcházel.

„Pavle, neopouštěj mě! Život bez tebe nemá pro mě cenu. Myslela jsem stále jen na tebe, na tebe jsem čekala jako na spasení z muk a utrpení.

Konečně jsi přišel, slunce pro mě zazářilo. Ne, nesmíš odejít! Když nechceš cizí ženu, dobře, počkej jen jednu noc a budu vdovou…“

Pavel Lederer stanul na prahu jako omráčený. Barbora byla všecka změněna. Slzy zmizely, jemná tvář zdrsněla, zračila se v ní neústupnost ženy odhodlané bojovat za své štěstí a blaho.

„Barboro, ty bys ho…“

„Ano, já bych ho…“

Jen co se vzpamatoval z ohromení, řekl tvrdě:

„Dcera poctivého mistra Repáše si nesmí potřísnit ruce krví bližního ani v myšlenkách. Barboro, Zábel tě pokouší a otravuje ti duši. Musíme se rozejít, není jiného východiska. Trp, jako trpím a budu trpět já, ale s hlavou vzpřímenou a s duší čistou. Neodcházím od tebe v hněvu, jen s lítostí a nešťasten, že ty nejsi šťastná…“

„Pavle,“ volala úpěnlivě. „Jdu s tebou!“

Ale dveře se za ním zavřely a jeho rychlé kroky doznívaly v úzké uličce.

Když se vdova Repášová vrátila z trhu, našla svou dceru v slzách. Po dlouhém vyptávání Barbora odpověděla:

„On se vrátil a zase odešel…“

A po chvíli mlčení řekla rozhodně:

„Ale já půjdu za ním…“

SETKÁNÍ NA KRAJI LESA

Daleko za Čachticemi, když se Vihar všecek cvalem zpěnil a když za stromy už vyhlédly věže vrbovského kostela, Andrej Drozd zpomalil a ohlédl se. V širém okolí neviděl živé duše; leda tu a tam osamělého oráče, plně zabraného do své práce. Pronásledovatelé ztratili jeho stopu, protože hned za Čachticemi odbočil z cesty a uháněl přes pole, louky a pastviny, a třebaže utíkal směrem k Novému Mestu, velkou oklikou se dostal na opačnou stranu. Hajduci ho viděli pádit přes pole, ale neměli vůbec chuť se s ním setkat.

Zatímco si kůň ladně vykračoval, utíral si Drozd zpocené čelo. Usmíval se při představě, jak budou jeho kamarádi vyvalovat oči, když k nim přikluše na proslaveném koni čachtické paní a řekne jim, co zažil. Rozjařeně si začal pohvizdovat. Ale hned přestal, jako by uťal.

Z ohybu cesty, klikatící se lesem, se před ním znenadání vynořila dívka na koni.

Překvapeně zarazil a dívka také zastavila. Na opuštěné cestě to bylo neočekávané setkání.

Andrej Drozd se však vzpamatoval a opět se rozjel.

Dívka jen stála a s údivem hleděla na neznámého jezdce na známém koni.

Drozd se rozpomněl, že tohle štíhlé, milé stvoření ve vrbovském kroji a v červených karmazínových holínkách v Čachticích vídával. Znal i její jméno, ale protože se o ženy nestaral, vyprchalo mu z hlavy.

Zastavil ho však podrážděný hlas:

„Dobré ráno, Vaše Urozenosti!“

Andrej Drozd nejenže zastavil, ale obrátil se na koni a zadíval se na děvče, které také obrátilo svého koně a sledovalo ho se zrudlými tvářemi, prozrazujícími hněv. Neuměl si to vysvětlit, ale hned pochopil.

„Takhle se chová jezdec, když potká na pusté cestě osamělou jezdkyni, dámu? Ani klobouk nesmekne, ani nepopřeje dobrého rána?“ křičela na něj dívka a ještě nohou trhla v třmeni. Na zemi by to bylo trucovité dupnutí.

Výraz překvapení mu zmizel z tváře a rozesmál se zvonivým srdečným smíchem:

„Koukejme se! Sotva je ji u země vidět a už ze sebe dělá dámu! U nás si takové dámy ještě hrají na písku, drží se máminých sukní a netroufly by si sednout na koně a pustit se za humna!“

Jeho smích a slova děvče do krve urazily. Tváře jí hořely jako pivoňky a ulevovala si:

„Hulváte, nevychovanče!“

Dobrá nálada ho pořád ještě nepřešla. Děvče se mu hrozně líbilo. Co života je v tomhle útlém stvoření, jak se dovede rozpálit a rozohnit a vida, jak jí oči srší hněvem! A na koni sedí, jako by k němu přirostla.

Přiblížil se k ní. Stál těsně u jejího koně.

„Ticho, holčičko, nebo se strýček bude zlobit!“ pohrozil jí vesele prstem.

Jezdcovo chování pyšnou jezdkyni pobuřovalo. Nejraději by se na něj vrhla jako divoká kočka, zajela mu prsty do kštice a růžovými nehtíky rozdrápala tu jeho tvář, širokou jako měsíc v úplňku, i ty jeho posměvavé oči.

Ale ulevila si slovy:

„Kdyby tvůj zevnějšek neprozrazoval zemana a kdybys neseděl na vzácném koni čachtické paní, řekla bych, že jsi praobyčejný zbojník, a ještě něco horšího. Nejsi hoden oděvu, který z tebe jen tak navenek dělá zemana, a nejsi hoden, aby tě Vihar nosit.“

Znovu se rozesmál, až se v lese probouzela ozvěna. Nahnul se k rozhořčené dívce, vyzvedl ji ze sedla a čím vylekaněji se na něj dívala, tím nezkrotnější veselost se ho zmocňovala.

Držel vyděšené děvče za ramena jemně jako kytičku.

„Ech, maličká, dovedla bys člověka i urazit. Brrr, já a zeman! Kdepak, já nejsem zeman a nikdy nebudu! Zůstanu tím, čím jsem, ať si na sebe navleču, co chci.“

Dívčinu zlost vystřídal strach.

Co je ten hrozný člověk zač? Pryč od něho, co nejrychleji pryč!

Zoufale se mu zatřepala v rukou.

Politoval poplašené, rozkošné děvčátko. Posadil je zpět do sedla. Nějak zvážněl a zmlkl. Takový mlčenlivý a vážný připadal dívce ještě hrozivější.

„Kdo jste?“ zeptala se ho bázlivě, když se chystal odcválat. Už se mu neodvážila tykat.

Drozdova tvář se zas rozjasnila.

„Když ti to, holčičko, řeknu, vyděsíš se mě jako strašáka a maminku máš daleko. Ale když už jsi tak zvědavá, tak ti prozradím, že nejsem horší než zbojník, protože nemohu být horší než to, co jsem. Jsem totiž zbojník!“

„Zbojník?“ opakovalo děvče a nedůvěřivě na něj upřelo ustrašené oči.

„Ano, zbojník, a moje poctivé jméno je Andrej Drozd,“ pyšně se vzpřímil v sedle.

Byla tak ohromená, že ze sebe nemohla vypravit ani slovo. Trnula, aby zbojníka nepřešla dobrá nálada a nechtěl se mstít za to, že se na něj tak obořila. Proč jen se do něho tak pustila, proč jen neuháněla pryč, pryč, co nejdál a co nejrychleji.

„A čí jsi ty?“ zeptal se stále s úsměvem. „Chtěla jsi mě učit dobrému chování a teď si vyměňujeme úlohy. Nesluší se snad říci své jméno tomu, kdo se představí?“

„Jsem Eržika Príborská z Vrbového,“ poslušně odpověděla. Neodvážila se v něm vzbudit hněv ani nejmenším odporem.

„Dcera Benjamína Príborského?“

„Ano.“

„Toho, který se vyšvihl do zemanského stavu a teď tak bohatne?“

„Ano,“ přisvědčila Eržika Príborská.

„Toho já dobře znám!“ odpověděl Andrej Drozd a svraštil čelo.

Benjamín Príborský robotovával kdysi na panském v Čachticích s jeho nebožtíkem otcem, který mu o tom nejednou vyprávěl. Když se mu narodila dcerka, začalo ho provázet jakési tajemné štěstí. Zesnulý hrabě Nádasdy se prý na paninu přímluvu postaral, aby se povznesl z poddanství do zemanského stavu. Pak se přestěhoval do Vrbového. Jedni říkali, že padl na poli na nějaký tajný poklad, druzí, že ho čachtická paní zasypává penězi. Postavil si zemanský dům, koupil k němu pozemky a teď stále kus po kuse půdu přikupuje. Jen v prosinci louku za tisíc zlatých. Odkud bere peníze? Teď už se o něm neříká, že našel poklad, protože takové štěstí může mít člověk jen jednou v životě, ale že prý je milencem čachtické paní. A proč by nebyl?

Když se mohla veřejně a bez studu objímat s obyčejným pacholkem, Železohlavým Ištókem z Dolní země, který právě tak nečekaně zmizel, jako se předtím objevil, proč by jí nemohl padnout do oka urostlý, statný chlapík, jako je Benjamín Príborský? Určitě to tak bude. Vždyť Príborské na zámku pokaždé vítají a častují jako nějaká hrabata a čachtická paní je také čas od času poctí svou návštěvou. V jejich stycích je cosi tajemného, nevysvětlitelného.

„Tvůj otec byl kdysi řádný člověk,“ ozval se po chvíli mlčení Andrej Drozd temným hlasem, „ale co je zemanem, tak se spustil. Teď je z něho nelidský vydřiduch jako všecka ta panská pakáž.“

„Můj otec je řádný člověk i teď!“ vybuchla dívka, která nesnesla, aby se někdo dotýkal jejího otce.

„Nechme tvého otce na pokoji,“ mávl rukou Andrej Drozd a přestal se mračit. „Řekni mu, že ho pěkně pozdravuji a že mu vzkazuji, aby nikdy nevycházel z domu s prázdnými kapsami, protože bych se s ním jednou rád potkal!“

„Vy byste mého otce oloupil a zbil, jako to děláte s pány?“ zhrozila se.

„Ne, tomu nevěřím!“

„Ha-ha-ha! Holčičko, holčičko, teprve před chvilkou jsi o mně řekla, že jsem horší než zbojník, a teď bys chtěla, aby ze mě byl krotký beránek!

Pán jako pán, máme pro ně stejnou odplatu.“

Když ho tak poslouchala, její strach ještě rostl a do očí se jí hrnuly slzy.

„I ty patříš mezi pány. Chtěl jsem tě minout, protože ženám dáváme pokoj. Jen jednu bychom rádi potkali na osamělé cestě, řekni jí to i ty, holčičko, řekni to čachtické paní. Ale co mám dělat s tebou, když jsem nepřepadl já tebe, ale ty mě?“

S úsměvem pozoroval její rozpaky a strach.

„Ale aby sis zapamatovala, že se nesluší přepadat zbojníky, půjdeš za trest domů pěšky. Hodí se nám ten tvůj pěkný koníček. Jeden z našich kamarádů spadl ze stromu a kulhá, tak se mu alespoň zavděčíme.“

Ani se nenadála, už stála na nohou. Zvedl ji ze sedla lehounce jako pírko a postavil ji na zem. Pak přitáhl jejího koně ke svému a dělal, že chce odjet.

Eržika Príborská už ztratila všechnu pýchu. Rozplakala se jako dítě, kterému vzala nemilosrdná ruka oblíbenou hračku.

Bezradně se zahleděl na plačící děvče. Přepadla ho lítost, že to milé stvoření tak potrápil. Jak by ji mohl chtít oloupit o koně!

Vrátil se k ní a seskočil ze sedla. Stál u ní chvíli bezradně. Nejraději by ji pohladil po hlavě a potěšil. Neplač, neplač, holčičko, tu máš svého koníčka.

Ale nebyl schopen projevit, co cítí.

„Taková dáma a takhle se tu rozbrečí!“ řekl se strojenou přísností, chytil ji za ramena a vysadil ji do sedla. „A teď upaluj, než si to rozmyslím!“

Ale ona se ani nepohnula. Tak zoufale se rozplakala, že ani náhlá změna situace ji nedovedla utišit.

Drozdova bezradnost rostla. Dopalovalo ho, že se ta holka nechopí otěží neodcválá celá šťastná, že tak snadno vyvázla z dobrodružství se zbojníkem. Nikdy nechtěl mít co dělat s plačícími ženami.

Myslel si, že by bylo nejlépe odjet, ale cosi mu bránilo. Nechat takovou ubohou, nešťastnou dívenku takhle na opuštěné cestě? Vzpomněl si, jak tišil dětský pláč doma v rodinném kruhu. Rozplakalo-li se dítě, dal mu něco, co měl rovna po ruce, třeba nějakou maličkost. Když nepřestalo, dal mu ještě něco. Neosvědčil by se tenhle způsob také u ní? Ale co jí, kčertu, dát?

Kapsy má prázdné, kolem dokola kde nic tu nic.

Tu se v něm zrodila podivná myšlenka:

„Tu máš, vem si i mého koně!“

Eržiku Príborskou jako by kouzelným proutkem švihl, tak na ni jeho slova zapůsobila. Okamžitě ožila, vzpřímila se v sedle, oči jí zazářily.

„Chceš mi dát i svého koně?!“ tykala mu zase, plná náhlé radosti.

V jejích rozšířených očích se zračil netajený údiv a obdiv.

„Na, vezmi si ho.“

A už jí také strčil do rukou Viharovy opratě, odvrátil se a pevným krokem odcházel.

Eržika Príborská nevycházela z údivu. Kdyby v rukou nesvírala Viharovy opratě, ani by nebyla s to uvěřit, že se to všechno opravdu tak stalo.

To bude mít teta radost, až jí přivede jejího oblíbeného oře!

A jaký je to vlastně zbojník? Nejen ji neokrade, ale ještě se nechá sám oloupit! A jaký je to obrovitý chlapík, jako hora, a pořád s takovou usměvavou, dobráckou tváří. A jak jemně se jí dotýkal! Nejmenší bolest necítila, zrovna jako by ji otec nebo matka hladili. A jak ji litoval, když se rozplakala! Ne, nelitoval ji tak, že by se to dalo slovy vyjádřit, prostě to cítila. Teď jí i svého koně daroval. Vihara. Jak jen k němu přišel? Je to podivín. Chce jít pěšky, třebaže ví, že ho tak mohou hajduci snáz chytit. S deseti by si určitě poradil. Ale co kdyby potkal těch dvacet jako ona? Tam na druhé straně lesa. Možná že jich bylo i víc. Ne, ona toho koně nemůže přijmout, i když by jím čachtickou paní potěšila.

Zatímco jí vířily hlavou takové myšlenky, Andrej Drozd už zmizel v lese.

„Nechci tvého koně!“ volala za ním.

Ale odpověď nedostala. Z tichého lesa slyšela jen kroky vzdalujícího se člověka…

A tak za ním ještě vší silou vykřikla:

„Pozor, na druhé straně jsou hajduci!“

Když si uvědomila, že zbojníka varovala, aby ho nechytili, zalil ji ruměnec.

Proč upozorňuje zbojníka na nebezpečí, proč není schopna přát si jeho zkázu, třebaže v ní vře krev pro jeho urážlivé chování?

3

Před zrcadlem

SAMA SE SEBOU

Když po útěku Andreje Drozda vzkřísili na dvoře zámku Alžbětu Báthoryovou z mdlob, uviděla nad sebou fialová nebesa svého křesla i ustarané tváře Dory, Anny a Ilony, které přiběhly, jen co je v poplašném vyzvánění vystřídal starý zvoník.

V celém těle pociťovala hroznou tíhu, přesto však vyskočila z křesla.

Služebnictvo bylo ještě pohromadě. Neodvažovalo se dosud probírat poslední události, jen napjatě čekalo, co podnikne hraběnka.

„Kdo má nohy, ať se pustí každý na jinou stranu! Kdo z vás mi přivede Vihara, dostane odměnu, o jaké se mu ani nezdálo!“ řekla spíš prosebně než rozkazovačně.

Ficko stál opřen o strom. Sám, opuštěný, nikdo si ho nevšímal. Chvílemi, když mu bolest v údech zvlášť silně zaryla, stáhl tvář do zlostné grimasy a zaskřípal zuby. Proklínal celý svět za to, že není schopen udělat ani krok, právě teď, kdy by si mohl nejsnáze získat přízeň své paní a báječně si vy-dělat. Trnul, že ho Alžběta Báthoryová zpozoruje v tomto žalostném stavu a že nad ním znovu zasviští smích, zrovna jako by ho bičem švihali. Ale ani si ho nevšimla. Hned se vrátila do svých pokojů.

Dora, Anna a Ilona hleděly za odcházející paní s radostí, kterou nemohly skrýt ani pod hlubokými vráskami. Zdálo se, že se paní potácí a hledí kamsi do dáli, do neznámých světů.

Tři nejvěrnější služebnice věděly, že se jejich čas zase blíží. Budou se moci paní zavděčit radami, za dobrou odměnu jí pošeptat, jak vybít nashromážděný vztek. Ilona Jó nedávno provdala dceru. Paní jí dala věnem padesát zlatých a čtrnáct sukní. Anna Darabulová nemá dceru, ale cinkot peněz je i jí milý a tam do toho úkrytu za zahradníkovým domem nezakopala už dávno ani denár… I ona si nějak musí vysloužit velkou odměnu, protože Ilona Jó se už nejednou chlubila, co dostala její dcera, aby viděla, že teď je ona v paniných očích první… A ani Dora Sentešová nepohrdne zvonivými penězi.

Dav na dvoře mlčky pohlížel za paní, která zmizela ve dveřích zámku.

A pak se rozprchl, zůstali tam jen poddaní, kteří měli práci na zámku, a služebnictvo. Několik děvčat chtělo využít příležitosti a utéci, ale Dořiny, Anniny a Iloniny pohledy se do nich zabodly jako supí oči.

Paní šla rovnou do ložnice v poschodí. Byl to nejtišší kout zámku. Třebaže dvě okna ložnice hleděla do ulice, nepronikl dovnitř ani sebevětší hluk. Okenicemi, i ve dne zavřenými, a těžkými aksamitovými záclonami prosakoval i hřmot nejtěžšího vozu jako tiché, vzdálené šumění. Zdi byly ověšeny skvostnými nástěnnými koberci. A podlahu také pokrývaly drahocenné, pestře květované koberce.

Na stole neustále hořela stříbrná lampa, napájená vonným olejem. V celé ložnici se šířilo příjemné šero a vůně. Alžběta Báthoryová trávívala v pokoji, za bílého dne úzkostlivě chráněném před denním světlem, celé hodiny.

Nikdo nevěděl, co tam dělá, jen služebnictvo si šeptem říkalo, že prý nahá vysedává před zrcadlem.

Po takových hodinách býval celý zámek na nohou. Musely se kolem ní seběhnout služky i švadleny. Jedna ji česala, druhá jí skrápěla vlasy vonnou vodou, třetí do nich vplétala šňůry perel nebo zlatých nití. Nejmenší opomenutí nebo chybu paní krutě trestala.

Rozkaz stíhal rozkaz a po hodinách horečného shonu bývaly služky k smrti unavené; musely běhat z pokoje do pokoje, přinášet a odnášet věci, kterých se paní zachtělo a které, když je měla před sebou, nechtěla ani vidět.

Tak jí musely v největší rychlosti obléci a hned zase vysvléci desítky šatů.

Děvčata trnula strachem, že něco popletou, že něco neudělají navlas podle jejího přání. Ze strachu se jim třásly ruce. Jaký div, že ji při česání tu a tam zatahaly, že jim nejednou stuha, spona, špendlík nebo nějaký jiný předmět upadly. Následoval trest. Tu vrazila komorné špendlík pod nehty, a když jej komorná omdlévajíc bolestí a pohledem na prýštící krev vytáhla, stihl ji nový trest za neposlušnost. Vysvlečené děvče bily staré služky i paní holýma rukama i pruty, povalily je na zem a pak je švihaly přes paty, dokud bylo při sobě. Jiné zase přestříhala kůži mezi prsty nebo jí nabodala jehly do mladých ňader. Zámkem se rozléhaly výkřiky bolesti a hrůzy.

A pak, když už paní vystrojily jako mladici, Anna, Ilona a Dora odvlekly zoufale se bránící děvčata, která si vybrala, do podzemních místností. A druhého dne služky marně hledaly dvě tři své družky. O dvě tři jich bylo méně…

Při trýznění děvčat se poslední dobou vyznamenávala Dora, kterou pro službu u čachtické paní před lety získala a najala Ilona.

Jako by Zábel posedl tuto mohutnou ženu s chlapskou silou i pohyby.

Mučí tak rafinovaně a ve způsobech mučení je tak vynalézavá, že Anna s Ilonou na ni hledí s úžasem a žárlivě a čachtická paní s obdivem. Chová se k ní stále přátelštěji jako k sobě rovné.

Nikdo nevěděl, co se v podzemí odehrává. Ilona, Anna, Dora a Ficko o tom nemukli ani slova nejen proto, že to měli přísně zakázáno, ale i z vlastního zájmu. Přesto se strašlivé pověsti šířily a děvčata se zámku zdaleka vyhýbala…

Alžběta Báthoryová za sebou pečlivě zavřela dveře ložnice a zamkla je na klíč.

Přistoupila k vysoké posteli. Na čtyřech měděných sloupech se nad ní vypínal hýřivými barvami vyšitý baldachýn. Vystoupila na schůdek k posteli, odhrnula poddajné postranní záclony z purpurového sametu a klesla do prachových peřin. Všecka se do nich zabořila. A tichou ložnicí se ozval křečovitý, neutišitelný pláč.

Byl to pláč panské pýchy, zbojníkem tak neslýchaně uražené? Pláč ženy oloupené o nejmilejšího tvora? Nebo snad zoufalý pláč nad celým životem?

Když pak po hodné chvíli sestoupila z postele a kráčela po koberci, zdálo se jí, že květy na něm pod jejíma nohama ožívají a kvílí jakýmsi záhadným smutkem…

Chytila se za hlavu, kterou jako by jí houf myšlenek chtěl roztrhnout. Přistoupila k oknu. Chce je otevřít a rozrazit okenice, aby sem vtrhly paprsky jasného slunce a přemohly přítmí? Ale ne…

Tam u okna ve velkém benátském zrcadle, vpíjejícím do sebe šero pokoje, spatřila celou svou postavu.

Pozorovala se upřeně a přistoupila k zrcadlu blíž, jako by se ptala, kdo to v něm vlastně je.

Usedla na vysoký, tvrdě vycpaný polštář a neustále na sebe hleděla do zrcadla. Ze zrcadla se na ni dívá oválná tvář jemných rysů, bledá, chladná jako mramor. Z bílého oválu tváře výrazně vystupují jemně řezané rty. Jsou ostře rudé. Velké černé oči, ověnčené modrými kruhy, se zdají ještě tmavší.

Vlasy, temné jako noc, se jí rozpletly a v bujném proudu splývají po ramenou a zádech na zem. Dívá se do vlastních horečnatě se lesknoucích očí, tiskne tvář k zrcadlu, až se sklo zamžívá jejím dechem.

A pojednou se jí vhrne krev do obličeje, bledá tvář zahoří. Zase jí přibylo vrásek kolem očí a úst!

Nedávno je ještě skoro všechny mohla spočítat.

Dnes se tu hemží křížem krážem v nespočetném množství, vtíravě stahují pokožku a tady – tady v jemném oblouku – prohlubují brázdy od nozder ke koutkům úst a větví se na všechny strany. Napříč čelem vyrývají léta své stopy. A vysoké čelo jako by se zužovalo a celý obličej se sotva znatelně scvrkal. A tam, v tmavých vlnách bujných vlasů, posměšně probleskují bílá vlákna, jako by je tam s neochabující vytrvalostí vplétala neviditelná zlomyslná ruka. Alžběta Báthoryová netrpělivě trhá vlas po vlasu, ale jako by jich každým okamžikem přibývalo. V ruce jich má už celé klubko a ještě se tu a tam bělají…

Ze vzrušeně se dmoucích ňader se jí pojednou vydral výkřik, jako by spatřila nějaký přízrak. Vedle svého obličeje uviděla jinou tvář: zohyzděnou boláky a důlky po neštovicích a stářím nemilosrdně poznamenanou.

Vychrstla na ni strašlivé proroctví:

„Jen počkej, pyšná paní, i ty budeš jednou takhle vypadat!“

Opravdu, tuhle pomstychtivostí planoucí tvář viděla.

A to teprve včera.

Vracela se na Viharovi z Beckova. Když uháněla přes Višňové, jako by ze země vyrostla, objevila se před ní stará Cvengrošová, shrbená, vyhublá žebračka s poďobaným obličejem, opírající se o sukovitou, křivou hůl, a její ústa zahuhlala uctivý pozdrav:

„Dej Pán Bůh dobrý den, hraběcí Milosti!“

Zaražena nečekaným pozdravem zastavila. Vtom jí připadlo, že se ta ošklivá tvář před ní pošklebuje. A už k ní přihnala koně. Vihar se zprvu vzepřel, ale když ho bodla ostruhami, poslechl.

„Uhni mi z cesty, ohavná babice!“ křikla.

Zaslechla žbluňknutí, jak žebračka padla do příkopu plného vody po nedávném dešti. A pádila pryč. Ale znovu k ní dolehl nesnesitelný hlas:

„Jen počkej, pyšná paní, i ty budeš jednou takhle vypadat!“

Ohlédla se. Viděla, jak se žebračka celá mokrá vyhrabala z příkopu a v tváři rudá vztekem jí hrozí sukovitou holí. Ten obličej se jí vryl do paměti. V noci se několikrát probudila a viděla ji před sebou a vidí ji i teď a slyší prorocký hlas bezzubých úst: „Jen počkej, pyšná paní, i ty budeš jednou takhle vypadat!“

Při té vzpomínce hleděla s úžasem do zrcadla. Dívaly se tu na ni dvě tváře, které byly čím dál tím podobnější. Zakryla si oči rukama. Pak, jako by se dusila, rychle rozepjala na štíhlém hrdle sponu krajkového okruží a odhalila celá ňadra.

Ulehčeně vydechla. Přízrak hlubokého dojmu, promítnutý rozrušenými nervy do zrcadla, se rozplynul jako dým. Dlaní si přetřela čelo jako po těžkém snu.

Zadívala se na svá prsa. Byla bílá stejně jako její obličej, ale ňadra, která ještě nedávno vzpurně napínala živůtek až k prasknutí, unaveně klesala jako vadnoucí růže.

Při pohledu na rozšířené oči, černé jako noc, i na vadnoucí ňadra si uvědomila, že stárne. S tímto poznáním se v ní budil vzdor jako vždy, když na svém těle postřehla stopy let. Vzdor proti odvěkým zákonům přírody a proti nezměnitelnému koloběhu lidského života. Proti stáří se v ní bouřila každá žilka. Aby nestárla, koupe se každý den v odvaru zázračných bylin, s nábožným šepotem odříkává v záhadné řeči kouzelná zaříkadla. Nechápe jejich nesmyslná slova. Ale jejich zvuk a tajemná hudba ji sladce vzrušují.

Každým rokem v máji se den co den brodí ve vysoké trávě perlící se rosou a nahá se v ní převaluje. V pevné víře v magickou moc májové rosy chladí rozpálené tělo s největší rozkoší na travnatém koberci.

Ale to všechno nepomáhá.

Neosvědčují se ani kroje myjavských krasavic, které jí kupuje a přináší Majorová. Naopak, pas se jí šíří a už se skoro vyrovnal s boky. Rostoucí vrstvy tuku změkčují pevné tvary těla a mladistvý růžový nádech její pleti uvadá.

Nestárnout, jen nestárnout! Ano, už se rozhodla bojovat proti stárnutí jediným účinným prostředkem, o kterém jí toho Majorová a služky už tolik navyprávěly a o kterém se dočetla ve všelijakých knihách.

Krev! Lidská krev! Při představě této záhadné rudé tekutiny jí jakási omamná mlha zastírá mozek a po těle jako by se jí otevíralo tisíce a tisíce drobných úst, žíznících po tomto tajemném moku.

Krev čistých panen!

Legenda z dob Noemových o ní říká, že když kočovníci někde pod širým nebem rozbili stany, pokropili je perlami panenské krve, aby se uchránili před všelijakými pohromami. Divoká zvěř se prý krví skropeným stanům vyhýbala, vichřice je nestrhala a hrom do nich neuhodil.

Když devětasedmdesátiletý papež Sixtus V. zmíral stařeckou slabostí, čím mu chtěli velemoudří a učení lékaři zachránit život? Krvavými lázněmi. A démonická Lucrezia Borgia, jak ta si myslila, že si zachová svěžest těla? Také jen krvavými lázněmi.

Proč se tedy nevyužívá moci krve, proč ji nevysvobodí z vězení žil, aby konala zázraky? Jen proto, že lidský život chrání božský i lidský zákon.

Církev slibuje za zmaření lidského života a za prolévání krve věčné zatracení a světský zákon potupnou smrt.

Alžběta Báthoryová se rozesmála sama sobě, své zbabělosti. Bála se lidského trestu a ještě víc věčného zatracení. Jen proto ještě váhala.

Když vstala od zrcadla, procházela se po pokoji zřejmě uklidněná, ale hluboce zamyšlená.

Vytrhlo ji vzrušené zaklepání.

Škubla sebou a zrudla hněvem, že se ji někdo odvažuje takto vyrušovat.

Optala se zlostně:

„Kdo je?“

Za dveřmi se ozval mladistvý dívčí hlas:

„Já, Eržika Príborská.“

A pak zazněl zvonivý smích, jako by se jím dala příchozí lépe poznat než prozrazením svého jména.

Chladná tvář Alžběty Báthoryové změkla jakousi něhou.

„Hned, hned ti odemknu, Eržiko moje!“

TAJEMSTVÍ ALŽBĚTY BÁTHORYOVÉ

Rychle si upravila účes, ještě jednou pohlédla do zrcadla, jestli zmizely všechny stopy po slzách, pak přistoupila ke dveřím a odemkla.

Eržika Príborská vešla do ložnice se zářícíma očima a s hořícími tvářemi. Jako by do tohoto neskutečného kouta vnesla slunce a jaro. Stříbrné lampy veseleji zablikaly a zrcadlo jejich svit rozmarně vrhlo na dvě objímající se ženy.

„Buď vítána, Eržiko moje milá, buď vítána. Přišla jsi tak neočekávaně a tak radostně jsi mě překvapila, že bych málem zapomněla, že jsem se na tebe hněvala. Už dvě neděle jsi mě nenavštívila, jako by Čachtice byly kraj světa.“

A něžně objímala Eržiku, líbala její rozpálené tváře a hladila vrkoče jejích bujných vlasů.

„O skutečném překvapení se teprve dozvíš, drahá tetičko. Pak už nebude po tvém hněvu ani památky,“ zašvitořila Eržika.

„A čím mě překvapíš?“

„Viharem!“

Eržiku zarazilo, jak se čachtická paní náhle změnila. Ruce, kterými ji objímala a hladila, od ní najednou odtrhla, zaťala je v pěst a oči se jí divoce rozehrály.

„Co je s Viharem?“ zeptala se drsně v návalu hněvu.

Eržika pocítila, že to není ona, na koho se zlobí, proto na ni šibalsky pohlédla a řekla:

„Hned uvidíš, tetičko, jen pojď.“

A vedla ji na dvůr, kde stál shlukem zvědavců obklopený Vihar.

Jak ho Alžběta Báthoryová uviděla, radostně vykřikla, přiběhla k němu, vášnivě ho objímala kolem krku a šťastně plakala.

Pak ho s dětskou radostí ze všech stran obcházela a hladila rukama, jako by se chtěla přesvědčit, že se mu nic nestalo. Nakonec se na něj vyšvihla a jezdila křížem krážem po prostranném dvoře.

Lidé jí ustrašeně uskakovali z cesty a tiskli se ke zdem i k ohradě. Vlasy za ní vlály jako černý hedvábný závoj. Bledá tvář se jí zalila červení a Eržika Príborská nevycházela z údivu, jak krásná jezdkyně každým okamžikem mládne. Vihar byl už celý zpěněný, když Alžběta Báthoryová seskočila ze sedla a potácejíc se padla Eržice Príborské kolem krku.

„To tys mi ho přivedla, Eržiko?“ zeptala se rozradostněně a vděčně.

„Já, já, tetičko!“ Byla šťastná, že vykouzlila na zámeckém dvoře tolik divoké radosti.

Po chvíli už seděly obě v ložnici.

„A jak jsi k Viharovi přišla, Eržiko?“ vyzvídala čachtická paní.

Eržiku ta otázka zmátla, třebaže se na ni připravovala. Jak vlastně? Vždyť jí samé není jasné, jak se to stalo. Neví, proč jí Andrej Drozd, který ji předtím obral i o jejího vlastního koně, pojednou vtiskl do rukou Viharovy opratě.

„Jak jsem k němu přišla?“ opakovala rozpačitě. „Dostala jsem ho darem.“

„Darem? Od koho?“

„Od neznámého pána.“

Cítila, jak jí na lících pálí ruměnec, a zmateně sklopila oči. Nedovedla si vysvětlit, proč ji vzpomínka na tu příhodu tak podivně vzrušuje a proč jí jméno Andreje Drozda nijak nechce přes rty.

„Jistě jsi toho neznámého pána okouzlila!“ smála se Alžběta Báthoryová jemným, hladivým smíchem, jaký od ní mohla slyšet jen Eržika. „A jak ti ho daroval?“

„Docela prostě,“ Eržika nevycházela z rozpaků a cítila, že čím dál víc rumění. „Na kraji lesa jsem se potkala s jezdcem. Poznala jsem Vihara. Seděl na něm nějaký obrovský zeman, kterého jsem tu jaktěživa neviděla. Uctivě mě pozdravil a ustupoval z úzké cesty, aby mi udělal místo. Po krátkém rozhovoru mi Vihara daroval.“

„Neslýchané! Ještě jsem neslyšela, že by jezdec daroval dámě nebo komukoli v lese koně a pak šel za svými věcmi pěšky. Jak se to mohlo stát?“

„Určitě viděl, že se mi Vihar tuze líbí, a myslel si, že jsem po něm zatoužila…“

Mírný, stále tlumený smích čachtické paní nezkrotně vybuchl.

Eržičiny rozpaky vyvrcholily. Schovala obličej do dlaní a pocítila nesmírnou touhu ukrýt se před celým světem i před sebou samou. Hrdlo se jí úžilo, sliny v ústech hořkly a do očí se užuž tlačily slzy.

„Blázínku můj malý,“ ozvala se čachtická paní a přivinula ji k sobě, „ani nevíš, jaké dobrodružství jsi prožila. Víš, kdo byl ten tvůj zeman? Obyčejný zbojník Andrej Drozd, který se na Viharovi zachránil ze spárů jisté smrti.“

Eržika neřekla ani slovo. Výčitky svědomí a stud, že lhala, aniž věděla proč, ještě stupňovaly její nevysvětlitelný smutek a pláč, který dlouho potlačovala, už nedokázala zadržet.

Alžběta Báthoryová netušila, co se odehrává v její duši. Udiveně se na ni zahleděla, ale úsměv jí z tváře nezmizel.

„Já vím,“ řekla, „trpce ses zklamala; potkala ses s udatným rytířem a ukázalo se, že to byl obyčejný zbojník. Ale nutno přiznat že se choval rytířsky.

A je to divné, že teď na něj vzpomínám bez hněvu a vše bych mu odpustila, kdyby vstoupil do mých služeb a stal se mým hajdukem!“

„Ten by se nestal hajdukem ani za nic!“ vyhrkla Eržika. Její uslzená tvář zazářila podivným nadšením, které bylo podezřelé, ale za okamžik se rozhovořily o různých jiných věcech a paní na příhodu s Drozdem už nemyslela.

Po hodné chvíli Alžběta Báthoryová zvážněla, vstala, objala Eržiku a slavnostně řekla:

„Milé dítě, ty jsi jediným stvořením na tomto světě, které mám ráda, a přesto mám před tebou velké tajemství. Už léta jsem v pokušení, abych ti ho odhalila. V minulých dnech jsem se k tomu odhodlala.“

Důstojnými kroky se přiblížila ke skříňce u zrcadla a ze zásuvky vyňala kazetu, z ní pak velkou, těžkou, v kůži vázanou knihu s masívními zlatými sponami. Držela ji v obou rukách:

„Toto je Písmo svaté. Rukopis maďarského překladu, dílo Štěpána Báthoryho, Bohu oddaného příslušníka našeho rodu, mnicha pavlínské řehole, kterého katolická církev krátce po jeho smrti, po roce 1416, povýšila mezi blahoslavené a uctívá jeho památku 27. února. Je to památná kniha. Poklekni přede mnou a přísahej na tuto svatou knihu, že z toho, co ti povím, nikdy a nikomu za žádných okolností neprozradíš ani slovo.“

Eržika přísahala poprvé v životě, proto slova přísahy odříkala třesoucím se hlasem a v očekávání velkého tajemství se všecka rozechvěla.

„Eržiko milá,“ ozvala se Alžběta Báthoryová, když vrátila knihu do skříňky, „ty jsi ještě mladá a tvou čistou duši ještě nezranilo hloží života.

Ale máš citlivé srdce, pochopíš druhé a cítíš s nimi. Budu ti vyprávět o svých vlastních útrapách, protože máš na to právo a musíš o všem vědět abys mě jednou neodsoudila.“

Celá ložnice se utápěla v tichém pološeru a výpary voňavých lamp se plnila takřka k zadušení.

Eržice bylo teď v tomto prostředí, které si teprve nyní uvědomila, úzko u srdce. Zmocňovalo se jí pokušení otevřít okno a vpustit dovnitř denní světlo. Ale ve vážném a důstojném hlase Alžběty Báthoryové, rozechvěném hlubokým smutkem, se skrývala i jakási hypnotická síla, která ji spoutávala, nutila ji bez hnutí poslouchat a zcela se soustředit.

„Abys všemu plně porozuměla, začnu ti o sobě vyprávět od svého nejútlejšího mládí.“

A vyprávěla.

Rodiče Jiří a Anna Báthoryovi z Ecsedu v lesku největší slávy a bohatství chtěli svůj rod spojit s jiným nejváženějším rodem v Uhrách, s Nádasdyovými. Proto jednu ze svých tří dcer, teprve čtrnáctiletou, zasnoubili s Ferencem Nádasdym, se synem palatina Tamáse Nádasdyho. Tak se rozplynul sen po poctách toužící dívky o životě na císařském dvoře ve Vídni. Po něm toužila mladičká Alžběta, za vrchol štěstí pokládala pohybovat se v blízkosti trůnu mezi předními osobnostmi země a být obdivována kavalíry.

Matka snoubence, kterého Alžběta uviděla až v den svatby, přísná matrona Uršula Kanizsayová-Nádasdyová si přála, aby čas mezi zasnoubením a svatbou trávila nevěsta u ní na čachtickém zámku. Chtěla, aby přivykla mravům Nádasdyů a byla manželkou podle jejího přání a vkusu.

Stalo se.

Kočár, do něhož zapřáhli čtyřspřeží nejlepších koní Jiřího Báthoryho, přivezl čtrnáctiletou Alžbětu do Čachtic a její osud byl zpečetěn. V rodičovském domě se nespoutaně oddávala svým choutkám a volně trávila své dny.

V Čachticích každý její krok omezovala největší přísnost.

Jak strašný to byl rozdíl mezi životem v Ecsedu a v Čachticích! Zatímco ecsedský palác se neustále ozýval halasem bezstarostných hodovníků a každý si žil tak, jak chtěl, v Čachticích panovaly nejpřísnější mravy.

Zábavy tam byly velmi vzácnou událostí a život byl spoután přísnými zásadami.

Alžběta Báthoryová nenáviděla Uršulu Kanizsayovou od prvního dne.

Uršula Kanizsayová jí byla ustavičně v patách, rozdělila jí práci na minuty, určovala jí oblečení, předpisovala úsměv a pátravým zrakem se snažila číst i její myšlenky.

Z tohoto otroctví se vysvobodit nemohla.

Jasné chvíle jí svitly jen tehdy, když zavítal domů Tamás Nádasdy. Stávalo se to zřídka, protože válka s Turky, kteří nepěkně vyváděli za Dunajem, a jiné vážné záležitosti mu málokdy dopřávaly vrátit se k rodinnému krbu. Když se to přece stalo, celý zámek ožil nezvyklým ruchem a čekala na den svatby, který jí přinese vysvobození. Šlechtici z blízkých i dalekých krajů zaplnili Čachtice, hra stíhala hru, zábava zábavu. Život, který se při palatinově návratu rozproudil v tichém zámku, byl jakýmsi odleskem rušného a pestrého života na císařském dvoře, a proto i snoubence přinesl trochu štěstí.

Ale po dnech neustálého vzrušení a sladce omamného ruchu následovaly dny nového otroctví a nevýslovné nudy.

„A nebylo možné vysvobodit se útěkem nebo jinak?“ přerušila Eržika vyprávění.

„Ne. Tajní poslové, které jsem vysílala domů se zoufalými listy, napsanými v noci, kdy celý zámek spal klidným spánkem, se vraceli se vzkazem od rodičů, abych jen trpěla a čekala na den svatby, který mi přinese vysvobození. Trpěla jsem tedy a čekala, ale zatím mi srdce ztvrdlo hrozným, stále potlačovaným hněvem a zlá pomstychtivost ovládla celou mou bytost.

Touha pomstít se za to, že mě zbavili svobody a oloupili o sny.“

Její obličej nabyl nelítostného a hněvivého výrazu, který však změkl při nové vzpomínce.

„Jednou se však v mém monotónním čachtickém otroctví přihodilo něco, co vrhá stín na celý můj život a ovlivňuje ho. Událost, na kterou budu do smrti vzpomínat.“

Zmlkla a zadívala se do blikajícího světla lampy, jako by váhala, má-li pokračovat.

V OBJETÍ NEZNÁMÉHO MUŽE

A po chvíli mlčení odhalovala čachtická paní Eržice svůj život dalšími vzpomínkami.

Byl krásný májový den a Alžběta Báthoryová vyjela bez dovolení Uršuly Kanizsayové-Nádasdyové z Čachtic. Nelítostně bodala koně ostruhami.

Opojena chvílí svobody a hnána bouřlivou krví pádila křížem krážem přes pole, louky a lesy, až se jí pojednou na úpatí vršků postavil do cesty Váh, vlnící se jak tmavozelená stuha. Před touto překážkou sesedla z koně a unavena usedla do bujné trávy. Zasněně se dívala do vířících vln i do oblak, naslouchala veselému štěbetání ptáků i tichému hučení lesa.

Ze snění ji vyrušil podezřelý šustot, jako by někdo blízko ní kosil trávu.

Když se ohlédla, uviděla, jak se opodál u jejího koně pase ještě jeden cizí, a hned také spatřila mladého muže, který nehybně stál a upřeně se na ni díval.

Vykřikla. Překvapením i nejasným strachem, který jí pronikl. Na muže, stojícího jako socha, hleděla s vytřeštěnýma očima.

Neznámý, který jako by spadl na břeh Váhu z nebe, se dívčímu strachu nezkrotně rozesmál. Jeho smích vyvolal v dívce děsivou ozvěnu. Hned jí roztřásla zima, hned ji zas polil žár. Ze směsi nejrůznějších pocitů byl nejurčitější strach, který rostl a stupňoval se, když se muž pohnul a blížil se.

„Krásná vílo,“ řekl, „zprava i zleva je hustý les, prchnout můžeš jen do mého objetí, nebo do vln Váhu!“

Všechno se odehrálo v kratičké chvíli. Hrůzou omráčena zvolila vlny Váhu. Už se vzepjala ke skoku do řeky, ale neznámý muž ji jako blesk dostihl a ovinul ji pažemi.

Strhl se mezi nimi divoký zápas.

Chtěla se všemi svými silami osvobodit z pevného objetí. Ruce jí však po chvíli zeslábly. Zápasili ležíce v trávě. Kopala, tloukla a zoufale ho škrábala.

On se smál a mluvil. Vybraně, rytířskou řečí.

„Od vás i údery přijímám s rozkoší, vyvolená mého srdce!“

„I za to vám budu vděčen, zarosíte -li hrot své dýky krví z mého srdce!“

„Dovolte, abych se vám představil. Jsem ten, kdo se za bezesných nocí potlouká pod okny čachtického zámku a šeptá vaše jméno: Alžběto, krásná Alžběto!“

„Miluji vás, miluji vás a jen polibek vašich rtů utiší má muka!“

„Stižen kletbou lásky, jako lupič na vás číhám celé měsíce. Konečně jste tu, svírám vás v objetí. Síly celého světa mi vás nemohou vyrvat!“

Zvuk jeho slov ji omamoval a oslaboval víc než objetí a jeho rty ji pálily víc než slunce.

Horká, neznámá rozkoš jí rozpálila celé tělo. Sladké opojení ji spoutalo a už se jeho polibkům bránila mdlými záchvěvy vzdoru, jen jaksi mimoděk.

Docela ji přemohl. Stala se chabě vzdorující hračkou jeho strhující vášně.

Dlouho ji věznil ve svém objetí a pak už nebyla schopna žádného odporu.

A když se jí pak zdálo, že jako sladkou hudbu slyší šepot „na shledanou, na shledanou“ a tupý, vzdalující se dusot koňských kopyt, chtěla za ním natáhnout ruku a zvolat, aby neodcházel, aby u ní zůstal navždy. Zmožena divnou únavou nebyla schopna se pohnout, ozvat se.

Když se v poválené, polehlé trávě probrala z omámení, nebe už zkrvavělo soumrakem a potemnělý les se rozšuměl večerními písněmi.

S nevýslovnou úzkostí, veskrze proniklá hroznými předtuchami, jako šílená vyskočila na koně a uháněla divokým cvalem domů, do Čachtic.

Jak tak letěla přes lesy a vyhýbala se vsím a samotám, chvěla se, nevyskočí-li najednou z houští onen neznámý muž. Na osamělých cestách napínala zrak, neřítí-li se na ni v houstnoucím šeru z dálky jeho obrovská postava jako z kovu, aby ji zase uchvátila do náručí.

Ale současně cítila, že by toho mohl dosáhnout bez odporu. Když si ho živě představila, neviděla na něm nic hrozného, odpudivého. Ba přistihla se, že stále silněji touží, aby se s ním znovu setkala…

Když přicválala domů, síly ji zcela opustily.

Spadla z koně se zcuchanými vlasy a potrhanými šaty. Tak ji v náručí odnesli do ložnice.

Několik týdnů problouznila v horečce.

Lékaři, felčaři, bylinkářky a mastičkářky se střídali u její postele. Vylekaná Uršula Kanizsayová-Nádasdyová vypravila posla pro její matku. Když přišla, dcera ji přes bílou mlhu, která ji obestírala, poznávala jen chvílemi.

Když se uzdravila, byla jako vyměněná. Bez nejmenšího odporu plnila všechna přání Uršuly Kanizsayové, která se o ní rozepisovala matce své svěřenky v nadšených listech. Po jejím svéhlavém vzdoru nezůstala ani stopa.

Byla jako náměsíčná, stále zamyšlená, ponořená do sebe. Když za krátkých návštěv ožil zámek ruchem, který mívala tak ráda, ukryla se do svého pokoje a pozorovala ho jen zamřížovaným oknem. Vlastně jen čekala, nevynoří-li se pojednou ze shluku před ní postava neznámého, nezazáří-li odtud jeho ohnivé oči. Za měsíčných nocí prostála hodiny v okně a namáhala zrak, jestli ho v stromořadí nezahlédne, a často se vytrhla ze spánku a ve stínech stromů promítnutých na zeď, tušila jeho siluetu. Za vycházek bystřila zrak, neuvidí-li ho někde. Měsíc po měsíci plynul v ustavičné touze a očekávání, že se vrátí.

Hned by se mu vrhla kolem krku. Blížil se i termín svatby a snoubenec se měl vrátit z vídeňských studií.

Tehdy Alžběta Báthoryová poprosila jeho matku, aby ji vypravila k rodičům rozloučit se s nimi i se vzpomínkami na dětská a dívčí léta. Uršula Kanizsayová si ji už velice oblíbila, proto ji s radostí a mateřskou láskou přichystala na cestu.

A Alžběta jela domů. Jela s jednou čachtickou poddanou. To je tajemství jejího života, které znala jen její matka a ještě dva lidé v Uhrách: poddaná a její muž.

Jela domů, aby porodila…

Anna Báthoryová byla z dceřiny upřímné zpovědi všecka zoufalá. Bála se skandálu, řečí, zrušení zásnub a jiných nepříjemných následků. Ale neztratila hlavu. V největší tajnosti odvezla dceru do jednoho z nejodlehlejších báthoryovských zámečků v Sedmihradsku. Prohlásila, že onemocněla nakažlivou chorobou, a ošetřovala ji sama s čachtickou poddanou a porodní bábou, které složily přísahu, že nikdy neprozradí, jaká to byla choroba.

Alžběta porodila děvčátko. Její matka je s bohatou odměnou odevzdala čachtické poddané, která je přijala za vlastní. Alžběta Báthoryová si přála, aby své dítě mohla alespoň občas zpovzdáli uvidět, alespoň očima pohladit.

Její matka chtěla, aby byla od dcery co nejdále. Proto měla v úmyslu poddanou i jejího muže přestěhovat do Sedmihradska, aby se jednou Alžběta nějak neprozradila. Ale neodolala jejím úpěnlivým prosbám a slzám. Bohatou odměnu dostala i porodní bába, kterou dala Anna Báthoryová odvézt do Rumunska a zavázala si ji přísahou, že se už do Uher nevrátí.

Ze sedmihradského zámečku putovala matka s dcerou rovnou na svatbu do nádasdyovského zámku ve Vranově, který byl určen za místo oslav. Byl to nejtrpčí den v životě Alžběty Báthoryové.

V radostné a slavnostní náladě, která zavládla na celém Vranově, při svatebním ruchu, jenž ji obklopoval, se potácela jako v neskutečném, fantastickém světě. Ne a ne uvěřit, že by se mohla vdát za člověka, kterého teprve před chvílí uviděla a kterého nemiluje.

Zase hledala ve svatebním zástupu jen jeho, neznámého, otce své dcery, jediného muže, kterého milovala. Ještě u oltáře věřila, že k ní najednou přiskočí on a ožení se s ní.

Žádný zázrak se však nestal. Nikdo se jí nezeptal, přeje -li si stát se ženou Ference Nádasdyho, později znamenitého vojáka, který si získával jednu zásluhu o vlast za druhou, ale její srdce nikdy nedobyl. V srdci si zachovala obraz neznámého, po němž dlouho toužila, třebaže se už dávno vzdávala naděje, že ho ještě uvidí.

A přece ho jednou uviděla. Bylo to hned v prvním roce manželství, kdy ji muž povolal do Prešpurku na zemský ples. Jela s potěšením, protože to znamenalo vytržení z nudy jejího života, ale jela především s nadějí, že se tam setká se svým neznámým.

Na zemských plesech se scházel výkvět země. Byla přesvědčena, že tam její neznámý bude.

Týdny se chystala na ples jako na svatbu, na které by měla být družičkou. Nejslavnější vídeňské švadleny šily pro ni plesové šaty, koupala se v lázni z voňavých bylin, aby byla krásná, aby svého neznámého oslnila.

Pila čarodějné nápoje lásky, připravené pověstnými vědmami, a o půlnoci odříkávala kouzelné formule, aby našla ztraceného milého.

Ples ji zklamal. Nebyl takový, jaké bývaly jiné zemské plesy, které z vyprávění dobře znala. Ze strachu před tureckými bandami, vyjíždějícími z jihu na odvážné výpady, i z obavy před množstvím loupežníků, jimiž se hemžily hory, přijely jen paní a pánové z Prešpurské a Nitranské stolice a ti, kdo trávili zimu v Prešpurku. Všechny účastníky ovládala stísněná nálada.

Manžel a pán Alžběty Báthoryové byl u vytržení, když uviděl svou manželku v plesovém úboru. A třebaže jeho jazyk v drsném vojenském životě odvykl jemnosti, zahrnul ji poklonami. Byla nejoslavovanější dámou, stále obklopenou spoustou obdivovatelů. Sotva vstoupila do tanečního sálu, zůstala zaraženě stát, jako by zkameněla.

Mezi tančícími zpozorovala neznámého. Rozeznala jeho tvář, kterou si onoho májového dne nesmazatelně vryla do paměti. Jen k němu vztáhla ruce jako on tehdy na břehu Váhu k ní, vykřikla jako tehdy, když ho poprvé uviděla. A smrtelně bledá padla, jako by ji zasáhl blesk. Z mdloby se probrala v postranní místnosti na divanu. Ustaraný manžel se nad ní skláněl a skrápěl její čelo chladivou voňavkou. Rychle vstala, úsměvem všechny přesvědčila, že to byla jen krátká mdloba po únavné cestě z Čachtic, a zavěšena do svého muže vracela se do tanečního sálu. Sebrala všechnu sílu, aby se s neznámým mohla setkat bez zjevného vzrušení.

Ale marně přelétala zrakem rozlehlý sál, osvětlený množstvím svíček a pochodní. Už ho neuviděla. Oklamal ji snad před chvílí zrak, viděla snad opravdu jen přelud, který před ní vykouzlila její roztoužená a rozechvělá duše…?

Eržika Príborská poslouchala zpověď čachtické paní se zvláštním vzrušením. Soucit s její nesplněnou touhou jí svíral srdce a marně hledala slova útěchy.

Léta manželství Alžběty Báthoryové byla léta těžkého otroctví. Pokud šlo o každodenní život, podobala se ve všem všudy Uršule Kanizsayové.

Zatímco se její muž v Prešpurku staral o zemské věci či bojoval proti Turkům, pěstovala ona jako pravá poustevnice drůbež, starala se o hospodářství. V těžkých, blátem olepených škorních jezdila od dvorce k dvorci na vše dohlížet, pohánět práci, učit poddané poslušnosti, vychovávala děti, psala manželovi listy povinné lásky, touhy a manželské něžnosti, a když se vracel, vítala ho s otevřenou náručí a neprocítěnými slovy radosti.

A jako kdysi, když poprvé vkročila do čachtického zámku, nalézala úlevu ve zlobě. Sama trpíc, chtěla vidět trpět i ostatní. Stala se proto neúprosnou k služebnictvu, hajdukům i poddaným. Cizí slzy a utrpení byly lékem na její rány. Nesnesla ničí radostný smích a cizí štěstí v ní vybičovávalo zuřivost.

Eržiku Príborskou při tomto přiznání Alžběty Báthoryové zamrazilo, stejně jako chlad a nenávist, jež z něho sršely.

„Ale ty, Eržiko, ty se mě nikdy neboj, tvé štěstí jsem si vždycky z celého srdce přála.“

A s tváří, z níž opět setřela výraz zloby a nenávisti, pohlédla na ni laskavě a objala ji.

„Tebe mám ráda, nevýslovně ráda!“

Eržice se již mnohokrát drala na jazyk otázka: proč. Vyslovit ji se však ani v této chvíli neodvážila. Myslela na dceru Alžběty Báthoryové, na její tajné dítě, které má tak záhadného otce a které nikdo nezná.

A proto se čachtické paní bázlivě zeptala, jak se ta dívka jmenuje, kde žije a jestli ji náhodou nezná.

„Jmenuje se zrovna jako ty. Jmenuje se Erža, Eržika, žije ve Vrbovém a ty ji moc dobře znáš…“

Nechápavě pohlédla na čachtickou paní. Namáhala paměť, probírala v duchu všechna děvčata z Vrbového a hledala mezi nimi tajnou dceru Alžběty Báthoryové.

Čachtická paní ji držela v objetí a s konejšivým úsměvem se dívala do její udivené tváře; přitiskla ji pevněji k sobě a zašeptala:

„Ty moje hloupá, hloupoučká Eržiko…!“

ŠKLEBÍCÍ SE TVÁŘ V OKNĚ

Poslední události vyvedly faráře Jana Ponicena docela z míry. Noční návštěva člověka, na něhož vrhá stín šibenice, krvavé poselství ze zámku, Fickova tvář a jeho skandální výstup na faře, zbojník prchající městem – to všechno byly otřesné dojmy, které ho připravily o klid. Nejvíc ho vzrušovala stále se vracející vzpomínka na Fickovo drzé chování a představa zohavené mrtvoly Ilony Harcajové, ležící už v márnicí.

Už časně zrána po odsloužení mše se rozhodl navštívit čachtickou paní, ale nakonec usoudil, že je lépe trochu počkat, až se uklidní. Uvažoval, jakými slovy bude protestovat proti Fickovu drzému chování a hlavně jak ji má volat k odpovědnosti za zkázu života mladé dívky.

Když nastal soumrak, sňal z věšáku plášť a těžkou hůl, věrnou průvodkyni, a sebevědomě vykročil k zámku.

Čachtická paní ho přijala ve slavnostní síni v křesle jako trůn, před řadou podobizen Nádasdyů a Báthoryů. Jan Ponicenus se uctivě poklonil.

Paní se laskavě usmála a nabídla mu místo.

Sedl si a na nízkém taburetu si připadal jako u nohou trůnu.

„Vítám příležitost pohovořit si s vámi, pane faráři,“ ozvala se úředním tónem. „Přeji si, aby mezi mnou a vámi, mezi kostelem a zámkem, panovala shoda. A bude dobře projednat věci, které, myslím, tuto shodu trochu narušily.“

„Není to má vina, Vaše Jasnosti,“ sebevědomě řekl farář, „a právě to bylo pohnutkou k mé návštěvě. Váš služebník Ficko se minulé noci zachoval vůči mně a důstojnosti úřadu, který zastupuji, způsobem nanejvýš odsouzeníhodným.“

„Prosím, povězte mi vše dopodrobna a ubezpečuji vás, že Ficka, provinil-li se, nemine trest.“

Rozhořčen vzpomínkou na noční událost vyprávěl.

Paní ho poslouchala se zájmem, a když domluvil, řekla velmi laskavě:

„Chápu vaše pobouření a uznávám, že se můj sluha choval trestuhodně.“

Zatřepala zvonkem na stolečku u křesla a ve dveřích se hned objevila Anna Darabulová.

„Přiveď Ficka!“ rozkázala zlověstně. Když Anna honem zmizela za dveřmi, řekla:

„A co se Ilony Harcajové týče, vystrojte jí ten nejkrásnější pohřeb s řečí nad hrobem, ve které bych vám doporučovala uvést, že ji usmrtila její vlastní neposlušnost. Možná že jsem se dala příliš strhnout spravedlivým hněvem a potrestala ji víc, než snesla. Jestliže jsem se provinila, chci to odčinit. Protože Ilona byla úplný sirotek a nemá příbuzné, vykoupím svou vinu peněžitým darem pro účely čachtické evangelické církve. Tu sumu vám zítra přinese můj posel současně s odměnou za důstojný pohřeb té dívky.“

Vtom Anna přivedla Ficka, který si změřil faráře nenávistným pohledem. Ale když pohlédl na paní, zrcadlily se v jeho tváři jen strach a úzkost.

Alžběta Báthoryová, jako by chtěla dodat svým slovům na váze, mluvila nelítostně přísně.

„Lotře! Za odsouzeníhodné chování, na které si pan farář právem stěžoval, tě uvrhnu na tři dny a tři noci do žaláře o vodě a o chlebu. Když se ti třetího dne ráno dveře žaláře otevřou, přidají ti pětadvacet ran holí a právě tolik v poledne a večer, a to na paty nohou, kterými jsi neuctivě překročil práh fary.“

Ficko vyvalil na paní oči.

Takovou odměnu že by dostal za věrné služby?

Panin přísný, mrazivý hlas a tvrdý pohled rozptýlily jeho pochybnosti.

„Ihned ho odveď za mříže!“

Anna ho spíše odnesla, než odvedla, tak ho rozsudek zdrtil.

Farář nevycházel z údivu, jak pyšná paní od samého začátku zdůrazňuje potřebu shody mezi nimi a odstraňuje vše, co by tu shodu narušovalo.

Přísný trest mu vrtal hlavou. Věděl, že Ficka, nejoddanějšího sluhu, doposud nikdy nepotrestala.

„Doufám,“ ozvala se Alžběta Báthoryová, když se důstojně posadila, „že to pokládáte za postačující zadostiučinění?“

Chtěl říci, že netrvá na výkonu trestu, ale nedostal se ke slovu.

„Co se budoucnosti týče,“ pokračovala paní varovným hlasem, „žádám, abyste se nijak nepletl do mých věcí, zrovna tak, jako jsem se já nikdy nestarala o vaše záležitosti. Jinak by bylo shodě mezi námi odzvoněno a následky byste musel nést sám.“

Překvapil ho její změněný hlas. Nebylo v něm už ani stopy po laskavosti, s níž ho přivítala. A čím mu vlastně hrozí? Vždyť není její poddaný a není na ní závislý! Dostává sice od čachtického panstva ročně čtyřicet měřic žita, deset věder vína a osm zlatých. To není dar, ale pachtovné za část farských pozemků, kterých panstvo užívá. Že by ho zbavila tohoto důchodu?

Chtěl jí položit několik otázek, oč vlastně jde, ale ona vstala a dala tak zřetelně na srozuměnou, že pokládá rozhovor za skončený. Podala mu ruku.

Chladně ji přijal, poklonil se a odešel.

Blesklo mu hlavou, zda zakončení jejich rozhovoru není předzvěstí otevřeného nepřátelství mezi zámkem a farou. Rozhodl se, že nazítří panin dar nepřijme a Ilonu Harcajovou pochová ve vší tichostí, bez proslovu.

Nezdržel by se, aby neobvinil čachtickou paní.

Jen se za ním zavřely dveře, vstoupila Ilona a oznamovala, že Eržika Príborská, kterou čachtická paní ze strachu před zbojníky zdržela na zámku a do Vrbového vypravila posla, aby uklidnil její rodiče, ve svém pokoji pláče.

„Proč?“

Nedostala odpověď, ani ji nepotřebovala. Eržika tedy už pochopila její tajemství…

Když Jan Ponicenus míjel přístavek pro čeleď, mimoděk pohlédl do jednoho z oken. Při pohledu, který se mu naskytl, se zaraženě zastavil, jako by pojednou spatřil nějaký přízrak. Z okna se na něj zašklebila pokřivená tvář.

Tvář Fickova…

Ficka tedy neuvrhli do žaláře. Sedí si v komůrce a tam se směje, že faráře odbyli takovou komedií. Jan Ponicenus si až teď uvědomil, že si všiml, jak paní po vynesení rozsudku podivně mrkla na Annu Darabulovou. Tak jí dala znát, že její slova platí jen pro něho. A když se za Fickem a Annou zavřely dveře, zdálo se mu, že slyší přidušený smích. Už ví, že to nebylo zdání.

Krev se mu vzpěnila v žilách.

Těžkou, křečovitě sevřenou holí se rozehnal, aby jí udeřil do okna.

Ale tvář už zmizela.

4

Železná panna

SE ZAVÁZANÝMA OČIMA

Duší Pavla Lederera zmítala po útěku z Barbořina objetí bouře zmatených citů. Hned ho to pudilo pryč z města, co nejdál, hned se musel s vypětím vší vůle bránit pokušení, aby se nevrátil do domu mistra Repáše, který před chvílí opustil. Vždyť ho Barbora miluje! Je ochotna opustit Martina Šubu, ba udělala by i víc… Není bezcitný, když ji nechá trpět?

Pomyšlení na Martina Šubu, kterým nevýslovně pohrdá a kterého nenávidí, v něm budí hněv a odpor. A Barbora je jeho ženou. Ne, nemůže se vrátit. Nikdy ne!

Zklamání jeho lásku tvrdě ranilo. Milá nepočkala na jeho návrat, vdala se za nehodného člověka.

Ani se nenadál a byl už za městem.

Toulal se bez cíle po dávných pěšinách, po nichž kdysi s Barborou chodíval. Poseděl na místech, kde s ní sedával, a na úpatí Skalského vrchu stál dlouho u keříku, u něhož si poprvé řekli, že se mají rádi, a poprvé se políbili.

Tenkrát keřík kvetl a voněl do všech stran, ptáci zpívali, les šuměl a po obloze skotačily obláčky. Teď odevšad čiší chladné pusto, větve suše praští, omšelé stromy zvedají k nebi průzračné koruny a vrány krákají. Tady začal kdysi snít sen o lásce a štěstí. Rozplynul se jako duha.

Když se vracel do města, už se stmívalo. Rozhodl se, že dá osedlat koně a okamžitě zmizí z Nového Mesta.

Ale jen se vrátil do hostince, přiběhla za ním hostinská. Prý má příležitost skvěle si vydělat. Trhovci z Dolné Krupé přinesli novinu, že hrabě Brunsvik, který má zálibu ve všelijakých přístrojích, hledá obratného mistra.

Hrabě Brunsvik si totiž před léty najal starého německého zámečníka, aby mu zhotovil hodinový stroj. Dva roky na něm pracoval a pak jej střežil a pečovalo něj až do smrti. Hodinový stroj, který chodili do Dolné Krupé obdivovat z široka daleka, se před půl rokem pokazil a hrabě Brunsvik od té doby marně hledá mistra, který by mu tu jeho pýchu opravil.

Pavel Lederer sice toužil uvidět co nejdříve rodiče, ale k této práci se přemluvit dal. Koně nechal u hostinské a vsedl na vůz trhovce, který se chtěl hraběti zavděčit.

Hodinový stroj opravoval tři dny. Se štědrou odměnou za podařené dílo v kapse se třetího dne večer dokodrcal na hraběcím voze zpět před hostinec v Novém Mestě.

Šel rovnou do svého pokoje. Chtěl si lehnout, odpočinout si, aby se mohl časně ráno vypravit k rodičům.

Sotva však vešel do pokoje, někdo zaklepal.

Ve dveřích se objevila nízká postava s černou maskou přes obličej a ozval se pisklavý hlas, ze kterého běhal Pavlu Ledererovi mráz po zádech.

„Jsi opravdu zámečník?“

„Jsem. Teprve před několika dny jsem se vrátil z vandru a teď jsem opravoval hodinový stroj hraběte Brunsvika,“ odpověděl s nechutí, ale sebevědomě.

„Chceš si vydělat?“ zeptal se maskovaný člověk, který budil v mladém zámečníkovi odpor.

„Jen řádnou prací.“

„Tak dovol, abych ti zavázal oči. Nikdy se nesmíš dozvědět, kam jsem tě odvedl, a nikomu nesmíš povědět, co jsi dělal.“

Pavlu Ledererovi se nelíbil maskovaný host ani celá tajemná výprava na neznámé místo. Zprvu váhal, ale cosi ho vábilo, cosi mu nedovolilo odmítnout.

Zatoužil po nebezpečném dobrodružství, chtěl v něm najít zapomnění.

„Dvě stě zlatých ti vyplatím na dlaň hned po vykonání práce, se kterou můžeš být raz dva hotov,“ řekl maskovaný člověk, když zpozoroval, že zámečník váhá. „A když dokážeš, že jsi mistr, jak se patří, a dovedeš držet jazyk za zuby, obstarám ti místo, jaké bys jinde nenašel.“

„Dobrá!“ rozhodl se. „Tady je má ruka!“

Pavel mu mužně stiskl ruku, ale hned ji pustil, protože byla tak chlupatá, že to v něm vyvolalo nepříjemný pocit, který ještě vzrostl, když ji ucítil v blízkosti obličeje, jak mu Ficko zavazoval oči černým šátkem.

Jen co se svět před jeho očima zastřel tmou, znovu zaváhal, nebylo-li by lepší šátek strhnout a poděkovat za práci, ke které vede taková tajemná cesta. Vždyť dvě stě zlatých by poctivou prací nikdy nevydělal, i kdyby pracoval ve dne v noci.

Ale než se vzpamatoval, už seděl na voze a už měl i ruce spoutány.

Teprve teď si uvědomil, že maskovaný člověk ho vyvedl z pokoje zadním vchodem a ne přes výčep, kde by na sebe upoutali pozornost lidí.

Nikdo tedy nevěděl, kdo a kam ho odvádí leda snad hostinská. Vždyť od ní se asi ten maskovaný člověk dozvěděl, že je zámečník, a ona se o něm zmínila jistě jen proto, že nepředpokládala, že by se mohlo něco špatného stát.

Ale kdo se v téhle zkažené době může na někoho spolehnout? A kdyby zmizel, kdo by ho hledal?

Kopyta koní hluše duní o vyfoukanou zem a kola jednotvárně drkotají po hrbolech. Kam ho to jen veze ten mlčenlivý maskovaný člověk? Aha, to bude do Mnešic. Ale ne. Kočí zahýbá nějak příliš doleva. Určitě jedou k Bzincům. Ani tam ne. Vždyť na cestě do Bzinců není tak prudká zatáčka vpravo, jakou zpozoroval teď.

A třebaže celou svou pozornost soustředil na sledování cesty, brzy se neuměl ani přibližně orientovat. A jak dlouho už jedou? Při ustavičném sledování směru ztrácel i pojem času. Jedou už hodinu, dvě?

„Potrvá cesta ještě dlouho?“ ozval se.

„To dáváš takovou zbytečnou otázku ze zvědavosti, nebo ze strachu?“

zeptal se posměšně průvodce. „Zvědavost bych ještě pochopil, strach ne.

Mám tě za moudrého člověka, který neví, co je strach. Protože moudrý se vyzná v každé situaci a všechno obrátí ve svůj prospěch.“

Vůz konečně zastavil a Pavel Lederer na rozkaz sestoupil. Kde to jsou?

Slyšel, jak vítr skučí ve větvích stromů. Jsou tedy v lese. Záhadný průvodce třikrát zatleskal. Chvíli čekal, pak pronikavě hvízdl. Rozlehlo se tupé zadunění. Pavel Lederer sebou trhl. Co to? Pak uslyšel, že vůz drnčí pryč.

A on už sestupoval před záhadným průvodcem dolů po schodech.

Ucítil pach smůly, šátkem pronikla trocha světla. To tam jistě stojí někdo s pochodní.

„Už ho máme!“ řekl zámečníkův průvodce škodolibě a vzápětí vybuchl.

„To už jsi hluchá nebo co, měla bys pást husy a ne vykonávat vážnou službu! Člověk aby si uhvízdal plíce!“

„Hi-hi-hi!“ odpověděl ženský smích.

Za okamžik to znovu zadunělo. Pavel Lederer pocítil, jak se vzduch zavlnil. Aha, to se za ním zabouchly pancéřové dveře.

Plesnivý, zatuchlý vzduch. Podzemní chodba.

Šli dlouho tiše. On, jeho tajemný průvodce a žena s pochodní. Zastavují.

Zapalují novou pochodeň. Už je Pavel Lederer sám jen se svým průvodcem.

Ženské kroky doznívají v dálce. Ještě stojí. Ledererův průvodce cosi hledá.

Slabé vrznutí. Několik kroků postupují vpřed a klíč znovu zaskřípe.

Ještě chvíli a zámečníkovi padá šátek z očí. Jeho pohled se upře nejprve na průvodce, který už přestává být záhadný. Tak ošklivou tvář a postavu jakživ neviděl. A zná ho. Může to být jen ten, o kom slyšel tolik strašných věcí.

„Jsem Ficko a ty jsi Pavel Lederer,“ vycenil neznámý černé zuby, jako by měl radost z jeho ohromení. „Vím, že jsi přítelem uprchlíka, buřiče a zbojníka Jana Kaliny. Říkám ti to, abys to věděl i ty.“

S hrůzou si uvědomil, že je v moci zloducha, známého široko daleko v okolí Čachtic, který ho najímá do služeb čachtické paní. Při jakém zločinu má pomáhat?

Rozhlédl se. Prostorná síň. Zdi zastřené koberci. V jednom rohu pozlacené křeslo s baldachýnem z tmavého aksamitu, na protější straně mistrovsky vyřezávaná truhla. Tu práci zná. Je to pýcha rýnských mistrů, která šíří jejich slávu po celé střední Evropě.

„Líbí se ti tu, že?“ poškleboval se Ficko. „Tak a teď ti řeknu, na čem jsi, co máš dělat a co tě čeká. Jsi pánem svého osudu. Jen na tobě závisí, jestli zbohatneš, nebo zahyneš…“

Beze slova poslouchal. Jeho dnešní dobrodružství bylo jako hrozný sen a přál si, aby se probudil.

„V támhleté truhlici je tvoje práce,“ pokračoval Ficko jaksi vážněji.

„Seber rozum do hrsti a oprav chybu. U truhlice máš jídlo i pití, posilni se a zavdej si a je tam i tvá odměna dvě stě zlatých. Za to poděkuj štědré a dobrotivé čachtické paní. Já bych se ti odvděčil tak, že bych ti navždy zavřel ústa. Nejen proto, že jsi kamarád Jana Kaliny, ale i proto, že nikomu nedůvěřuji. Do rána, doufám, budeš s prací hotov. Pak tě mám odvést k paní.

Tam se ukáže, máš-li rozum. Jestli ano, bude ti hej, jestli ne, běda ti.“

Ficko odcházel. Za záclonou byly dveře.

„Aby tě v práci nerušila zvědavost, kam vedou tyto dveře, prozradím ti, že ne tam, kam bys chtěl. Odtud se utéci nedá. Dobře se se svou roztomilou společnicí bav!“

A dveře se za ním zavřely. Zámečník zůstal sám.

V síni, ozářené pochodní, se ho zmocňovala úzkost. Jaká společnice?

Ohlédl se. Nikde živé duše. Jaká práce ho čeká v rýnské truhlici? A co zítra?

Přistoupil k truhlici a opatrně zvedl víko. Krev mu ztuhla v žilách.

V truhlici ležela naznak nahá žena se zářícím náhrdelníkem.

Ležela nehybně.

Spící, nebo mrtvá?

V SMRTÍCÍM OBJETÍ

Když se vzpamatoval, sehnul se nad truhlici, aby si ženu prohlédl docela zblízka.

Zasmál se a vynadal si, že je hlupák.

Byla to socha.

Brzy zjistil, že je mistrovsky zhotovená z kovu. Zaklepal na ni prstem.

Dutý zvuk. Namalovaná je opravdu štětcem umělce. Všechny barvy jsou jako živé a žádný div, že ho prvý pohled zmátl a zmýlil. A pod ní těžký podstavec. Těžký jako hrom. Zakrývá celé dno truhlice. Tři silní mužští by měli co zvedat. Nebude se s ní mordovat. Postaví sochu v truhle.

Tak to je ta má roztomilá společnice! Blesklo mu hlavou. Jen co s tebou?

Mám ti tu snad vyznávat lásku?

Ale veselo mu nebylo.

Jak se ten náhrdelník blyští! Jsou to pravé drahokamy? A proč je soše pověsili kolem krku?

Natáhl se, aby náhrdelník sundal a podíval se na něj zblízka. Sotva se ho však dotkl, projela jím hrůza.

Socha zamrkala, jako by ožívala, a v jejích útrobách zašramotily neurčité zvuky, jako by chtěla promluvit. A paže, které jí mrtvě ležely podél těla, daly se do pohybu. V úžasu nestačil ani uskočit, už ho sevřely, až v něm zapraštělo.

Vyvalil oči.

Hruď sochy se otvírá a trčí z ní řada nožů. A hýbou se, blíží se mu k prsům. Jako by se jimi oháněly ruce neznámého vraha.

Vykřikl.

Nože se pomalu, ale jistě blíží k jeho hrudi. Už cítí na těle tlak jejich ostrých hrotů. Cítí, jak mu pot vystupuje na čele. To je jeho konec.

Ještě chvilku a lesklé nože se mu zaryjí do srdce a do plic a vykrvácí v objetí železné panny.

Ale co to? Rozeznělé útroby tichnou, oči už nemrkají, nože se zastavily.

Ulehčeně si vzdychl. Cítil, že je zachráněn. Ale nohy se mu třesou.

A hned se v něm rodí nová obava. Není to jen krutý žert železné panny, nezastavila nože jen proto, aby se svým bezcitným kovovým srdcem pokochala na jeho mukách?

Ale ne.

Je nehybná, a jako by se rozmarně usmívala. Na ní závisí jeho život a smrt.

Jak už je dlouho v jejím děsivém objetí? A jak se vysvobodí? Tak chladnokrevně uvažoval mezi životem a smrtí.

Svitlo mu, že to je ona chyba. Objetí železné panny není smrtelné, protože je porouchaný mechanismus. Nože se předčasně zastavují, proto se těla jen dotýkají, nezabodnou se. Ale jak důmyslný mechanismus znovu rozhýbat, aby se náručí otevřelo, hruď zavřela a nože zmizely? Nože se pohnuly přece, když pozvedl náhrdelník. Nebude mít jeho vrácení do původní polohy opačný účinek?

Dlouho si náhrdelník prohlížel. Váhal. Pravou ruku měl volnou, protože ve chvíli, kdy ho paže panny objaly, ji měl zvednutou k náhrdelníku.

Uvážil všechny okolnosti a viděl, že násilím se z objetí nevysvobodí.

Odhodlaně sáhl na náhrdelník.

Na jednom z drahokamů zpozoroval tenkou tyčinku, zapadající do otvoru v hrdle. Tyčinku při prvém dotyku povytáhl. Tou se určitě mechanismus spouští i zastavuje. Má ji docela vytáhnout, nebo zasunout? Zaváhal. Nerozhýbou se novým dotykem nože znova a nezabodnou se mu do prsou?

Ještě jednou přehlédl strašlivou místnost. Malý, pochodní osvětlený výsek velkého, krásného světa, se kterým se loučil.

Přimhouřil oči, jako by nechtěl pohlédnout smrti do tváře. Vsunul tyčinku do otvoru. Znovu zaslechl zvuky, které ho už jednou vyděsily. Zapotácel se. To ho objímající paže pojednou pustily ze sevření. Zvonivě dopadly k bokům.

S úlevou se podíval na železnou pannu, jako by mu darovala život.

Vyčerpán vzrušením se natáhl na měkkém koberci. Byl sotva schopen uvažování, jen se rozhlížel po podzemní místností a díval se na čadivou pochodeň, na železnou pannu, která se v jejím světle chladně leskla.

Na vlastní oči se přesvědčuje, že mučírny a mučidla nejsou výmysly.

A jeho tu čeká strašná úloha. Proto se tak dlouho učil a proto léta vandroval, sbíral odborné znalosti a zkušeností, aby teď uměl opravit vražedný nástroj?

Pavel Lederer se zachvěl při představě, jak bude železná panna ničit lidské životy. Vstal a neklidně přecházel sem a tam.

Konečně se zastavil u železné panny. Zmocňovala se ho zvědavost, jestli by opravdu neuměl opravit chybu tohohle čertovského instrumentu. No, pokusí se o to. A když se mu to povede, zase stroj pokazí.

Zezadu opatrně chytil náhrdelník a pozvedl ho. Ale nic. Železná panna stojí. Zvedá náhrdelník ještě jednou a zase nic. Co to? Po krátké úvaze nalézá příčinu. V zádech panny je vidět malý otvor a tamhle v rohu truhlice se třpytí stříbrná klika: mechanismus panny se musí natáhnout. Když ji natáhl a pak zvedl náhrdelník, v útrobách železné panny to zahrkalo, zařinčelo, paže se prudce vzepjaly k objetí, hruď se otevřela a nože se daly do pohybu.

Zahleděl se do otevřené hrudi panny.

Spousta větších a menších koleček jako v hodinovém stroji. Vyznal se i v hodinářském řemesle, proto si kolečka prohlížel se živým zájmem. Po chvíli se mu tvář rozzářila radostí vynálezce. Jedno z koleček nesedělo pevně, kývalo se, takže se do zoubků vedlejších koleček zachycovalo jen občas, a proto je neroztančilo tolikrát, kolikrát bylo třeba, aby nože vyrazily z hrudi úplně.

Po opravě natáhl mechanismus znovu a rozzářil se ještě víc. Přesvědčil se, že se nemýlil. Nože vyrazily až k objímajícím pažím.

Ale mistrova radost z podařeného díla rychle vyprchala. Zamračeně se zadíval na opravený nástroj smrti. Po chvíli železnou pannu znovu pokazil.

A dvě stě zlatých, vysypaných z měšce na hromádku se v tísnivém tichu svůdně blýskalo.

Co štěstí a radosti se dá koupit za tu hromádku zlata! Zatočila se mu hlava, když si to představil. Ale ne, takovou hnusnou prací si ruce neposkvrní. Kdyby získal tuto odměnu, mohl by si postavil dům se vzornou dílnou, zbylo by ještě na krávu a kousek pole. Rodiče by mohl vzít pod svou střechu a do smrti by se nemuseli trápit. Ale ne, ne, i kdyby si mohl postavit palác, koupat se ve víně a oblékat se do hedvábu, neproviní se proti svému svědomí. Ale co ho čeká, když to neudělá?

Představil si rozšklebenou Fickovu tvář a při pomyšlení na čachtickou paní se zachvěl. Zahrává si se svým životem. A kdyby poslechl a poslouchal, získal by si jejich důvěru, měl by nejen těchto dvě stě zlatých, ale i zlatý život.

V jeho duši bojovala počestnost s pokušením. Počestnost zvítězila.

Nechá železnou pannu pokaženou, ať se s ním stane cokoli.

A tu se mu v duši vynořil Barbořin obraz.

S takovou hlubokou ránou v srdci se snáze rozloučí se životem.

Odevzdán do vůle osudu, sedl si k jídlu a pití. S chutí pojedl a vyprázdnil džbán. Když už se na něj ze všech nádob dívalo jenom čisté dno, blesklo mu hlavou, nebylo-li jídlo a víno otrávené. Tak by ho Ficko hravě odklidil a mohl by shrábnout i odměnu za jeho práci.

Jakmile si byl jist, že ho Ficko neotrávil, napadlo ho, jestli by nemohl utéci dřív, než Ficko přijde.

Vstal, obhlížel koberci pokryté stěny a ohmatával je. Tady za kobercem jsou dveře, kterými Ficko zmizel. Tudy sem nepřišli. A vůbec sem nepřišli dveřmi. Dobře se pamatuje, že před vstupem do mučírny neslyšel skřípat klíč nebo vrzat dveře. Rozhodně sem vedou dva vchody. Jedním se vytratil Ficko a druhým sem přišli.

Byl by skákal a výskal radostí, když si všiml něčeho, co měl už dávno zaznamenat. Do mučírny přece musí někudy proudit vzduch! A ani nemusí hledat odkud; ukazuje mu to čoud pochodně, který se jako černý had táhne železné panně za záda, do rohu mučírny, kde se přisává ke koberci a vpíjí se do něj. Tam musí být otvor. Skočil do toho rohu a odhrnul koberec.

Zasáhla ho vlna chladného vzduchu a otevřel se před ním asi metr široký a dva metry vysoký otvor.

Jak se tak do černého otvoru díval, brzy se přestal mračit, protože v něm zvítězilo sebevědomí a jistota, že se pomocí svých nástrojů určitě dostane pod širé nebe.

Do pravice uchopil hořící pochodeň, druhou nezapálenou strčil do podpaždí a do levice popadl bedničku se zámečnickým nářadím. Vítězoslavně se ušklíbl na železnou pannu, kopl do hromádky zlata a zmizel v temném otvoru.

Ale sotva udělal dva kroky, padl do jámy, zakryté kobercem. Když se tak nechtě ocitl na zemi a rozhlédl se, vysmál se sám sobě, že byl tak bláhový.

Zas ho obklopovaly zdi pokryté koberci a on už snil o svobodě! Zklamaně posbíral pilníky, dláta, kleště a jiné nástroje, které se mu při pádu vysypaly.

Ve světle pochodně se zableskly řady mramorových dlaždiček, jimiž byla prohlubeň vyložena. Po chvíli našel podzemní žlab, vedoucí z rohu mučírny. Dovtípil se, co to objevil…

Železná panna stojí v koutě vedle vchodu. Od ní vede pod dlažbou žlab do této lázně, kde se čachtická paní koupe v krvi.

Nebo se k tomu teprve chystá?

Ještě jednou si pozorně prohlédl lázeň.

Ne, ještě nebyla použita. I po nejpečlivějším vyčištění by tu musel najít nějakou skvrnku, alespoň nejnepatrnější stopu po krvi. Ještě jednou prohlédl i železnou pannu. Na nožích neobjevil ani sebemenší škrábnutí, bez něhož by se žádné čištění neobešlo, a ani jediná součástka nebyla napadena rzí. Tady se tedy šílené krveprolévání teprve chystá.

A když si Pavel Lederer uvědomil, že on je určitě jediný nezasvěcenec, který ví, že tu na ubohé oběti čeká železná panna a koupel čachtické paní, stiskl zuby a zaťal pěsti. Musí se odtud vysvobodit a musí znemožnit páchání zločinů! Ale co může udělat on, zámečník, který má počestné srdce a pracovité ruce, a co jeho nový přítel Jan Kalina, hledaný uprchlík, který propadl životem?

Jen co nejdříve ven z tohoto dusného podzemí! Po krátkém hledání za kobercem narazil na dveře. I kdyby jejich zámek vymysleli všichni čerti, on jej těmi nástroji, co mu dal Ficko na opravu železné panny, otevře, ať se děje, co děje! Dveře však nebyly zamčeny, a to bylo největší překvapení.

Proto ho tedy Ficko přivedl k železné panně bez nejmenšího hluku.

Pavel Lederer vykročil do široké zděné chodby, která se často zatáčela.

Z ní se hned doprava, hned doleva rozbíhaly užší nezděné chodbičky.

Spěchal stále hlavní chodbou, jako by měl smrt v patách. Ale kam tato chodba může vést, jaká překvapení ho ještě čekají?

Po dlouhé chůzi pocítil, že vzduch je už svěžejší. Srdce mu proto radostněji zabušilo.

Ještě okamžik a chodba končila u zdi.

Postával a rozhlížel se.

Kouř pochodně stoupal k železným dveřím, k nimž zleva vedly příkré schody. Ale jak jen ty padací dveře otevřít? Tady nepomůže nářadí ani násilí, jenom vtip.

Vystoupil po schodech vzhůru a zkoumal dveře. Závěsy měly zleva, nemůže tedy dveře otevírat nahoře, protože by ho buď srazily z příkrých schodů, nebo by ho svou vahou rozmáčkly o zeď.

Zapálil i druhou pochodeň a napínal zrak. Píď po pídi proklepával zeď, ale nenašel nic!

Celý zpocený si sedl na schůdek a jen se rozhlížel a uvažoval. Konečně si všiml, že vpravo pod protější zdí chodby je zem nějak vyvýšená, kypřejší než u schodů, a bylo na ní znát spoustu stop, jako by se tam dva lidé poprali nebo jako by si tu někdo zatancoval.

Vstal a horečnatě rozhrabával sypkou zem. U zdi najednou nahmatal silnou, dlouhou tyč. Položil pochodeň na zem, a jako by se bál, že se před ním tyč propadne, popadl ji oběma rukama a vší silou jí trhl.

Bum!

Padací dveře se svezly a náraz o zeď ohlušivě zaduněl. Husté suché křoví, které je nahoře obrůstalo, zašelestilo.

Pavel Lederer byl u vytržení, když nad schody uviděl čtverec namodralého svitu. To se na něj usmála hvězdná obloha. Celý bez sebe vyběhl po schodech nahoru. Pod širým nebem rozhodil ruce, jako by chtěl obejmout celý svět. A na měsíc hleděl jako na nejkrásnější zázrak.

Vtom se však na něj vrhla hrozivá černá postava, na hlavě pocítil úder tvrdé pěsti a padl na zem jako podťatý.

Jako z nesmírné dálky zaslechl nad sebou smích, pak se nad nim zatmělo jasné nebe a zatmělo se mu i v hlavě.

PRÁCHNIVĚJÍCÍ KOSTI ŽALUJÍ

Jan Kalina se rychle vžíval do nového zbojnického života. V Andreji Drozdovi a v jeho bodrých druzích našel oddané kamarády.

Jejich kamarádství podrobil tvrdé zkoušce. Seděli zrovna kolem ohně v jednom z úkrytů. Seznamoval je se svými plány a hlavně s nejnovějším plánem pro následující noc.

„Kamarádi, slíbili jste mi, že se můj boj stane i vaším bojem. Zbojníci jsou pokládáni za vyvrhele, panské zákony pro nás znají jen trest potupné smrti. Jestli si nedáme pozor, spálí nás co nevidět na hranici s uťatými hlavami a údy, pověsí nás na šibenici, nebo nás vpletou do kola. Doufejme, že nás tento osud nestihne. A kdyby měl, ukažme, že se ze strachu před ním nestaneme zbabělci a nebudeme se jako syslové schovávat v tmavých dírách, dokud nás z nich nevyžene hlad.“

Mluvil a zbojníci mu zbožně naslouchali.

Oheň praskal a vydával příjemné teplo.

„Boj proti Alžbětě Báthoryové, do kterého se pouštíme,“ řekl Kalina, „nemůžeme vybojovat sami. Hlas zbojníka k pánům nedolehne. Musíme si najít spolubojovníky, na jejichž slovo dají i páni vyšší, než je čachtická paní. Nejdřív musíme získat Jana Ponicena-Ponického.“

Zbojníci by se byli rozesmáli, kdyby to neřekl tak vážně.

Oni a farář! Za chvíli jim to však bylo jasné.

„Nikdo z nás nesmí překročit práh vrchnosti, a když to udělá, půjde mu o hlavu. I kdyby si to někdo z nás troufl, co jiného by se mu dostalo za veřejnou žalobu proti jedné z nejbohatších a nejodvážnějších šlechtičen v Uhrách než žalář a trest smrti? Ale žalobu z úst ctěného a váženého starce, podporovaného a chráněného církevní a zřejmě i světskou vrchností, tu by přijali jinak!“

Andrej Drozd seděl u ohně a mlčky hleděl do plamenů. Ještě pořád luštil otázku, proč daroval tomu děvčeti svého koně. Proč nemůže na nic jiného myslet než na to drobné, roztomilé stvoření.

Až teprve teď začal pozorně sledovat přítelova slova. A odmítavě mávl rukou:

„A k čemu tohle všechno, Jene? Marně bychom hledali společnost mezi pány. Pán jako pán, všichni jsou z jednoho pytle. A farář je taky pán. A pak, není na tomhle světě soud, který by soudil čachtickou paní, i kdyby vyvraždila půl země.“

„Správně! Správně!“

Vavro přiložil do ohně roští tak procítěně, jako by už podpaloval čachtický zámek.

„Všem pánům zakroutit krkem a Báthoryové ze všeho nejdřív!“ mračil se Andrej Drozd. „To je to jediné, co můžeme udělat! Oloupit je, vypálit.“

„Kdybychom, dejme tomu, podpálili zámek a sami odsoudili čachtickou paní k smrti, čeho bychom dosáhli? Paní by do hrobu vyprovázeli páni i obyčejní lidé jako oběť zvrhlých zbojníků a my bychom se s ní brzo sešli v pekle. Protože by na nás uspořádali hon, jaký ještě svět neviděl! Buď by nás pochytali, nebo bychom si v některé skrýši vyzkoušeli, jak se umírá hlady…“

Zchladil nadšení, které u zbojníků vyvolal Andrej Drozd, a viděl, že už je pomalu získává pro své plány. Ale když jim pověděl, co je třeba tuto noc udělat, vyčetl z jejich zraků hrůzu.

„Půjdeme do kostela a přesvědčíme se, je -li pravda, že pod ním předchůdce dnešního čachtického faráře Andrej Berthoni tajně pochoval devět dívek zavražděných na zámku.“

Kolem ohně zavládlo hrobové ticho, které rušilo jen praskání ohně.

„To teda ne, kamaráde!“ vykřikl Vavro, který z nich byl nejpověrčivější.

„S čertem bych se dal klidně do pranice, do horoucích pekel mě můžeš poslat, ale mrtví ať odpočívají v pokoji. Do smrti by nás pronásledovali.“

„Ano, do smrti by nás pronásledovali,“ odsekl Kalina, „ale jen kdybychom nechtěli odhalit tajemství jejich skonu a nesnažili se přispět k tomu, aby jejich vrazi byli potrestáni!“

„A čeho bychom dosáhli, kdybychom vyhrabali jejich kosti?“ podrážděně se optal Vavro.

„Dokázali bychom pochybovačům, že Alžběta Báthoryová páchala krvavé zločiny už před lety. Rakve s těly povražděných děvčat, obracejících se v prach, by byly první velkou obžalobou proti zámku!“

Dlouho musel mluvit, než je přesvědčil a přemohl pověrčivý strach z rušení věčného spánku.

Když se setmělo, vypravili se zbojníci s Kalinou v čele do Čachtic.

„Já s vámi nepůjdu, na mrtvé je vás dost,“ usmál se Andrej Drozd. „Ne, že bych se snad bál, ale protože ode dneška začnu chodit na číhanou na jedno podezřelé místo. Až budete hotovi, zahněte tamhle za Višňové a pak na mě hvízdněte!“

Zbojníci si marně dodávali odvahy. Pověrčivý strach se vracel znovu a znovu. U kostela váhavě postáli mezi kříži a náhrobními kameny, zaplavenými měsíčním světlem. Kdyby se nestyděli, vzali by nohy na ramena.

Kalina zamířil rovnou ke kostelním dveřím. Byl si jist, že na hřbitově nic nenajdou. Tam tajné hroby být nemohou. Celé Čachtice vědí o každém novém hrobě. Tady nejsou žádné záhady.

Dveře byly otevřeny jako vždy.

Zbojníci váhavě vstoupili za Kalinou a klopýtali mezi lavicemi celí nesví.

Před oltářem mírně blikalo věčné světlo a malovanými okny se prodíraly měsíční paprsky.

Kostel nyní patřil evangelíkům. Nicméně katolické věčné světlo zde nepřestává svítit. A to jen kvůli pověře, která hrozí, že se kostel zřítí, když světlo zhasne. Ale i bez té pověry by nic v kostele neměnili, když se stejně neví, jestli už zítra tu zase nebudou sloužit svou mši katolíci.

Protože víra se mění podle nálad a spekulací pánů. A jakou víru vyznává pán, takovou musí vyznávat celé okolí.

Kalina vzal ze sakristie voskovici, zapálil ji od věčného světla a posvítil na kámen, pod kterým odpočíval poslední Országh. Z mramorové desky vystupuje postava rytíře s korouhví v ruce, u nohou má országhovský erb a tento nápis: Hic jacet Spectabilis ac Magnificus Dmusolim Comes Christophorus Országh de Guth Judex Curiae ac consiliarius Sacrae. Rom. Caesarae Mattis nec non Comitatus Neogradien. Comes. Obiit aetatis a. 32 Die Oct. 1567.

Kalina četl nápis, který se už dávno naučil nazpaměť, když ještě jako katolík ministrovával a dokud ještě panstvo se všemi poddanými nepřešlo na evangelickou víru. Díval se na nápis, jako by z něho vyčetl něco nového, jako by se mu mezi odřenými písmeny odkrylo vzácné tajemství.

„Kamarádi, tenhle kámen zvedneme,“ řekl zbojníkům, kteří stáli kolem a neodvažovali se říci ani slovo. Věděl, že něco nalézt mohou jedině v Országhově kryptě, kryptě někdejšího pána čachtického hradu.

Beze slova poslechli. Těžký kámen zvedli a tiše, bez hluku ho položili vedle otvoru. Z krypty zavanul těžký zápach. Kalina bez váhání sestoupil se svíčkou v ruce dolů. Jen co se rozhlédl, oči se mu spokojeně rozzářily.

„Tady jsou!“ zvolal. „Devět rakví je tu položeno na rakev Kryštofa Országha a vedle ní… Všechny je vyneseme, jen Országhovou tu necháme.“

Zavolal dolů Vavra.

Vavro chtě nechtě k němu přistoupil.

„Vidíš,“ vysvětloval mu, „v této velké, drahocenné rakvi leží poslední Országh a v těchto devíti truhlách z nehoblovaných prken devět nešťastných dívek, jejichž mrtvoly hledáme…“

Pak podávali z krypty rakev za rakví a zbojníci je rozestavěli po kostele.

Když vylezli z krypty, zbojníci byli už u dveří, odpočívali a toužili zmizet co nejdříve a co nejdál z toho příšerného místa.

„Ještě nejsme hotovi!“ zarazil je Kalina. „Ještě musíme udělat, co by jiní neudělali…“

Chytil dláto a otvíral rakev za rakví.

Pohled, který se mu naskytl, ho naplnil děsem. Viděl devět mrtvol, na kterých už neúprosná zkáza dovršovala své dílo, pozůstatky devíti dívek, které mohly ještě žít, těšit se ze života a rodit děti.

Ke svému největšímu překvapení nalezl Jan Kalina v jedné rakvi u srdce mrtvoly zežloutlý, zapečetěný dopis. Vzal ho do ruky a četl:

Tento dopis Andreje Berthoniho budiž kdykoliv dán čachtickému slova božího kazateli, ať jím je kdokoliv a nechť se jmenuje jakkoliv.

Byl v pokušení dopis otevřít a přečíst si, jaké tajemství odkazuje Andrej Berthoni svému nástupci. Ale váhal jenom chvíli. Pečeť nestrhl. Strčil dopis do kapsy, odhodlán doručit ho nějak faráři, kterému patří.

Zbojníci vytřeštěnýma očima jenom z dálky bázlivě nahlíželi do rakví.

Byli na smrt bledí, stejně jako Kalina, když k nim přistoupil.

„Zítra,“ řekl, „budou celé Čachtice vzrušené. Každý obyvatel sem přijde, aby uviděl tento strašný obraz. Není třeba někomu něco vysvětlovat. Každý bude vědět, kdo v rakvích leží a kdo je vrahem těchto děvčat… A teď pryč odtud!“

Odcházeli ve stísněné náladě. Ulevilo se jim až za Čachticemi.

Jestlipak měl Drozd štěstí? pomyslel si Jan Kalina a jeden ze zbojníků pronikavě hvízdl. Hvizd se vesele nesl tichou nocí a za chvilku se ozvala odpověď. Z těsné blízkosti.

Andrej Drozd rozradostněně vítal své přátele:

„Vidíte, že jsem se nemýlil? Když jsem předevčírem šel za těmi babicemi, Ilonou a Dorou, a chtěl vysvobodit mladé děvče, co bylo s nimi, najednou zatleskaly a zmizely mi rovnou před nosem. Tušil jsem, že tu někde jsou tajné dveře, které vedou bůhvíkam. A nehlídal jsem tu marně. Místo baby jsem tu chytil nějakého chlapíka, se kterým jsem ještě bohužel nemohl mluvit, protože po mém pohlazení tvrdě usnul.“

Zbojníci se překvapeně dívali na člověka, který nehybně ležel Drozdovi u nohou.

Kalina nabral v blízkém potoku do širáku vodu a vylil ji neznámému v bezvědomí do obličeje. Ten se probral z mdloby a překvapeně se rozhlížel.

Měsíční světlo ozářilo jeho tvář a Kalina na ni hleděl, jako by nechtěl věřit svým očím.

„Pavle!“ vykřikl překvapeně. „Jsi to ty? Jak ses sem dostal?“

Pavel Lederer vyskočil stejně překvapen a přátelé si padli do náruče.

Když jim Lederer vypověděl své podivné dobrodružství, řekl Kalina:

„Ne, Pavle, ty neutečeš, ale vrátíš se do mučírny a opravíš železnou pannu.“

Lederer se na přítele udiveně podíval.

„Ano, opravíš železnou pannu, aby sis získal důvěru čachtické paní.

Necháš se najmout do jejích služeb. Tak budeme mít i na zámku svého člověka. Okamžitě se vrať, aby nezpozorovali tvůj útěk. Ty opravíš železnou pannu a naší povinností bude bdít, aby neměla koho objímat.“

„Dobrá!“ odpověděl Lederer bez váhání a přátelé si mlčky potřásli rukou na rozloučenou.

„Zítra touhle dobou tě budu čekat u častkovských božích muk,“ řekl Jan Kalina.

ZRÁDCE

Jen co se Pavel Lederer vrátil do mučírny, natáhl se na koberec. Byl unaven vzrušujícími zážitky, hlava ho ještě bolela po úderu, a tak usnul jako v peřinách.

Ani neslyšel, když v klíčové dírce zaskřípal klíč a vešel Ficko, který se nemálo podivil, když zjistil, že zámečník spí, jako by ho do vody hodil.

„Vstávej, ospalče!“ zatřásl jím.

Zámečník se posadil a protíral si oči.

„To jsem si mohl myslet, že takový darebák jenom sežere, na co přijde, vychlastá džbán a pak se svalí a chrápe, jako když pilou řeže. A co práce, co?“ vyskakoval.

„To není žádná práce pro mě,“ vymlouval se Lederer. „Nebudu fušovat do řemesla hodinářům.“

Ficko se zamračil.

„Koukněme se na něj. U hraběte Brunsvika v Dolné Krupé jsi to dělal s radostí, ale u nás ti to smrdí. Ale abys věděl: jestli to nespravíš, nikdy už nikomu do řemesla fušovat nebudeš!“

„Ne, že bych se zalekl tvých hrozeb,“ řekl Lederer po chvilce váhání, „ale jenom proto, abych ti ukázal, co umí pořádný mistr, to spravím.“

Ficko se zájmem sledoval, jak se Lederer točí kolem železné panny.

Neuměl zatajit svůj obdiv, když zámečník po krátkém hledání chybu našel a opravil ji.

„A teď se sem postav, vyzkoušíme, jestli panna objímá dost vášnivě,“

řekl Lederer se smíchem, chytil Ficka za rameno a přistrčil ho před železnou pannu.

Ficko vylekaně uskočil.

Viděl, že železná panna funguje bez chybičky.

Zámečník si potom klekl k penězům, rozdělil je na dvě hromádky a řekl Fickovi:

„Dopomohl jsi mi k lehkému výdělku. Abys viděl, že nejsem nevděčník, tak se s tebou rozdělím. Tady je tvůj díl!“

Fickův obličej se rozzářil. Přiskočil k hromádce peněz a dychtivě si je cpal do kapsy.

Byl u vytržení.

„Doufám, že ani ty nebudeš nevděčný,“ naléhal pak zámečník na Ficka, který se rozjařeně poplácával po kapse, „a najdeš mi místo u své paní, vlastně to už mám slíbeno. Dost jsem se nachodil po světě a rád bych se usadil někde, kde se dobře platí.“

„Pomůžu ti k tomu,“ nadšeně sliboval Ficko. „Jako bys už byl panským zámečníkem!“

Pojednou se ale zachmuřil:

„Jenže ty jsi přítelem Jana Kaliny. Jak bych se na tebe mohl spolehnout?“

„Co chceš, abych si získal tvoji důvěru?“

„Kalinu nebo Drozda!“ odpověděl Ficko bez váhání. „Když mi pomůžeš dostat některého z nich do pasti, budeš mít nadosmrti dobré místo.“

Pavel Lederer zadumaně přecházel po mučírně. Ficko ho sledoval a uškliboval se.

Zámečník se nakonec zastavil před Fickem, podíval se mu tvrdě do očí a zeptal se:

„A co za to dostanu? Kolik?“

„He -he -he!“ rozchechtal se Ficko. „Vidím, že jsi chlap na pravém místě!

S tebou si budu rozumět. Byl bych se ti vysmál, kdyby ses na to byl nezeptal. Já bych ti za to dal všechno, co bys unesl. Ale kolik dostaneš, to záleží jen na paní.“

„Polovina bude zase tvoje,“ velkomyslně utrousil Lederer.

Ficko se zase rozchechtal.

„Náramně se mi líbíš, kamaráde, náramně! Ale je už načase, abych paní zvěstoval radostnou novinu, že panna je opravená, a tebe abych odtud odvedl.“

Zavázal mu oči.

„Musím to udělat,“ řekl, jako by se omlouval, „protože tudy nemůže chodit s nezakrytýma očima každý. Sem nebudeš mít přístup ani jako panský zámečník, náš člověk, a jestli ano, tak taky jenom se zavázanýma očima. Musíš si získat zásluhy, moc zásluh, než ti dovolí, aby ses tu mohl rozhlížet volně jako na zámeckém dvoře.“

Nakonec Ficko Ledererovi šátek strhl.

Viděl pochodní osvětlenou chodbu, která se už natolik zužovala, že nemohli jít vedle sebe.

„Tady bývám nejzdvořilejší, he -he -he,“ smál se Ficko, „svého společníka pouštím vždy napřed. Ale ty sis zasloužil, abych k tobě nebyl zdvořilý.

Ty počkej!“

Popošel ještě pár kroků, džbán vína, který nesl z mučírny, postavil na zem, pak se vrátil, zámečníka pustil napřed, a když byl asi metr od džbánku, řekl:

„Stůj a pořádně se opři o stěnu, protože uvidíš něco, cos ještě neviděl.

A pozor, aby se ti nezatočila hlava, jinak by si na tobě za chvíli pochutnávaly krysy, he -he…“

Poslechl. Sotva se opřel o stěnu, zem se před ním otevřela, padací dveře hrozivě zaduněly a u jeho nohou se rozšklebil temný otvor. Vzápětí zaslechl, jak se džbánek na dně propadliště roztřískl na střepy.

„Vidíš, jenom svému rozumu máš co děkovat, že jsi nedopadl jako ten džbánek, he -he -he,“ smál se Ficko.

Z hloubky zavanul mrtvolný pach. Ficko se s netajenou rozkoší popásal na zámečníkově úžasu.

„Jen zrada tě zachránila, kamaráde,“ ozval se Ficko nakonec přátelským tónem, který se však hned zase změnil v hrozivý. „Ale tu zradu musíš dokonat, protože jestli ne, máme ještě několik takovýchhle propadlišť, která jsou připravena pohltit každého, kdo se vzepře, anebo když hrozí nebezpečí, že neudrží jazyk za zuby.“

Ficko trhl pákou, nenápadně ukrytou ve stěně, a dveře se zvedly. Pavel Lederer kráčel za chechtajícím se Fickem zase se zavázanýma očima.

Když mu Ficko strhl černý šátek z očí, viděl, že je v pokoji s černými stěnami a dávno nedrhnutou podlahu. Celé jeho zařízení tvořil pelech, stůl, lavice a truhla z neohoblovaných prken.

5

Pod hradem boj, na náměstí šibenice

VŠICHNI ČERTI Z PEKEL

Ficko hned odešel. V Pavlu Ledererovi vyvolala špína Fickova brlohu takový odpor, že nebyl schopen ani si sednout. Aby zahnal svou nudu, stoupl si k okénku.

A měl se na co dívat.

Dvůr byl plný lidí, mužů i žen, hajduků a služebnictva. Rozčileně o čemsi vykládali, a když zpozorovali Ficka, polekaně se rozběhli. Ficko křikl na hajduky, kteří se také chtěli ztratit. Se strachem se zastavili a na Fickovy otázky odpovídali nějak ostýchavě. Ficko byl strašně rozčilený. Řval, že ho mohl slyšet i Lederer, skákal, jako by měl v záňadří čmeláka, a zuřivě rozhazoval rukama.

Vtom se otevřela brána zámku a na Viharovi jí prolétla čachtická paní, která se vracela z ranní vyjížďky. Tvář měla rozpálenou a její pohyby byly tak svěží, že Pavel Lederer, který ji dychtivě pozoroval, nevycházel z obdivu.

Zastavila se u Fickovy skupiny a rozrušeně se vyptávala:

„Co se stalo? V ulicích je plno lidí a před kostelem jsou takové zástupy, že jsem stěží mohla projet.“

Zamlčela, že to nebylo jen kvůli množství lidí. Dav tam stál tak hrozivě, že v první chvíli měla pocit, jako by se do ní tisíce očí vbodávalo s úžasem a s nevýslovnou nenávistí. Až když zuřivě pobídla Vihara, připravena zástupem třeba projet, udělali jí cestu, mlčky a beze slova. Ve vratech kostela viděla Jana Ponicena. Stál tam jako socha, jako ztělesněná výčitka. Vznešeně pozvednutá hlava se nesklonila k pozdravu…

„Dějí se strašné věci, osvícená paní,“ odpověděl Ficko, který se teprve před chvilkou dozvěděl o nočních událostech. „Dnes ráno našli Országhovu kryptu odkrytou a v kostele devět rakví s devíti mrtvolami děvčat…“

Paní zbledla.

„Kdo to udělal?“ vybuchla.

„Prý je země sama vyvrhla, protože…“

„Nejsem zvědavá na povídačky hloupého lidu,“ skočila mu podrážděně do řeči, protože při své pověrčivosti si zpočátku také myslela, že to asi byl zásah tajemné, nadpřirozené síly.

Fickovi bleskla hlavou spásonosná myšlenka a tvář se mu rozjasnila.

„Udělal to Jan Kalina se zbojníky,“ vítězoslavně vykřikl. Ať to udělal, nebo ne, myslel si, to je jedno. Jen ať paní vybuchne hněvem a ať přikáže, aby uspořádali na zbojníky nelítostný hon. Ani Kalina, ani Drozd neuniknou! Kalinu jako by už měl v hrsti. A dostane i Drozda, jen musí trochu zapřemýšlet!

„Ještě dneska chci vidět Kalinu živého nebo mrtvého“ vykřikla paní, ochraptělá výbuchem vzteku. „Když ho nepřivedeš, běda ti!“

Ficko se na zástup shromážděný na dvoře rozeřval, aby šel každý po své práci. Hajduci, služky i poddaní se rozutekli jako opaření.

Potom Ficko paní vyprávěl, jak dobrého zámečníka jí našel a pro sebe skvělého pomocníka, a nakonec jí navrhl plán honu na zbojníky, až Kalina bude chycen.

„Dobrá!“ souhlasila paní. „Se zámečníkem si dělej, co chceš. Za Kalinu, ať živého, nebo mrtvého, dostaneš dvě stě zlatých. A aby to byl pořádný hon, vzkaž do nejbližších míst, ať pošlou do Čachtic všechny pandury, bez kterých se mohou několik dnů obejít. A z mých obcí povolej polovinu hajduků.“

Za chvilku se dvůr zase zahemžil jako mraveniště. Ficko vydával rozkazy, poslové na koních i pěší se rozbíhali do všech stran, aby do Čachtic svolali pandury a hajduky.

Když se Ficko vrátil do svého brlohu k Ledererovi, stál Lederer stále ještě u okna, udiven novým horečným shonem.

„Blahopřeji ti, kamaráde,“ oslovil ho Ficko, „ale blahopřeji taky sobě.

Máš tolik štěstí, že ho kousek zbude i na mě. Od této chvíle jsi panským zámečníkem. Starý zámečník už opouští svoje obydlí, aby ti udělal místo.

A jestli ještě dneska chytíme Kalinu, dostaneš zase dvě stě zlatých, vlastně sto, ha-ha-ha, a sto já.“

S Fickem se smál i Lederer.

Ale nějak nuceně a trpce, protože rozmýšlel, jestli dělá dobře, co dělá, a jestli Kalina nepřijde jeho vinou o život.

Hryzlo ho to čím dál tím víc, když se na dvoře začali sbíhat panduři a hajduci z nejbližšího okolí.

Červené stejnokroje se tam vlnily jako krvavé moře. Ostruhy cinkaly, zbraně řinčely, zpocení koně řičeli, strážcové pořádku a klidu kleli rozčilením z nastávajícího boje se zbojníky.

Stačilo jen vydat rozkaz a vyhrnou se ze dvora na hon jako všichni čerti z pekel…

Pavel Lederer se jako bez života motal po svém novém obydlí, které jeho předchůdce, zámečník Petr Duchorovič, zešedivělý ve službách čachtického panstva, musel tak nahonem opustit.

Utrápeně si sedl na prázdnou bednu. Z myšlenek ho vyrušil měkký, ale přesto vážný hlas:

„Synu, odpusť, že tě takhle oslovuji, když neznám tvé poctivé jméno, odcházím, abych ti udělal místo. Jen jednu věc jsem si zapomněl, nezazlívej mi, proto, že jsem se pro ni vrátil.“

A starý zámečník sejmul ze zdi dřevěný kříž a malý kahanec, který hořel pod ním.

Pavel Lederer dojatě hleděl na starce dobráckého vzhledu. Jeho svědomí se bouřilo. Vstal, aby mu stiskl ruku, odprosil ho, že chtěl obsadit jeho místo, a aby mu řekl, že není schopen zbavit ho chleba. Radši si odejde hledat zaměstnání jinam.

Ale jeho rozechvělá tvář se jako po švihnutí bičem zpotvořila úšklebkem a starce ohromila bezcitná slova:

„Blázne starý!“

Tak se rázem změnil, když se ve dveřích objevil Ficko, který se hned rozchechtal a s ním i Lederer.

Petr Duchorovič se na ně smutně podíval, přitiskl dřevěný kříž k prsům a beze slova odcházel.

„Ba, je to blázen, kamaráde!“ plácl Ficko Lederera po rameni. „Jsem zvědav, jestli mu ten jeho Spasitel pomůže, když nemá kam hlavu ani svoje harampádí složit, a také šest osiřelých vnoučat, která vzal k sobě, aby se spolu s ním modlila a hladověla. Musí z panského dvora zmizet co nejdřív.

Někde pod starou vrbou si ho s těmi jeho fakany místo Spasitele sebere čert, ha-ha-ha!“

V PASTI

Andrej Drozd se z úkrytu na vrchu Plešivci starostlivě díval na silnici i na panské cesty:

„Chlapci, chystá se něco nedobrého!“

Jan Kalina se s ostatními chlapci zadíval do údolí.

„Do Čachtic se už od oběda ze všech stran rojí panduři a hajduci. Není těžké se dovtípit, proč je tam shánějí.“

„U sta hromů!“ ulevil si Vavro. „Když to tak půjde až do večera, vrhne se na nás dneska nebo zítra celá smečka těch panských honicích psů!“

Zbojníci se bezradně rozhlíželi.

„Kdyby už tak bylo jaro!“ vzdychl si některý.

To je jiný život, když se kopce zahalí do husté zeleně, když útulek ochotně poskytne údolí, louky i háje, Tehdy není třeba se ve dne schovávat a jen v noc vylézat z úkrytu. Tehdy jsou zbojníci volní a bezpeční jako ptáci.

„To máme kvůli těm nešťastným mrtvolám!“ prohodil Vavro, ale bez výčitky. „Byl to asi dneska v Čachticích poplach!“ Zazářily mu oči radostí, když si představil, jak se čachtická paní jistě rozzuřila, když se dověděla o jejich nočním kousku.

Aby je útok nezastihl nepřipravené, radili se zbojníci, co dělat. Předpokládali, že útok mohou čekat nejdřív příštího dne, protože noc se na chytání zbojníků nehodí. A druhý den už budou za doly a za horami.

„Večer půjdu na schůzku se svým přítelem,“ řekl Kalina, „a vy se rozprchněte shánět živobytí. V Žerovanech, Hrachoviští, Kostolném nebo Krajném zajděte ke krčmářům a naložte slaninu, šunku a víno a co nejdřív se sejděte za višňovskou hájovnou. Já tam taky přijdu a potom se poradíme, na kterém kopci si schováme důkladné zásoby, dokud se ta červená havěť neztratí.“

Všichni souhlasili.

Za soumraku se Jan Kalina s kamarády rozloučil a ubíral se na schůzku s Pavlem Ledererem. Když se z kopce zadíval do kraje a uviděl věže čachtického kostela, začalo mu srdce rychleji tlouci. Rozteskněnýma očima hledal, kde asi je ta ulička a v ní dvě známé chalupy. Zahanbeně se přistihl, že po Maryše touží víc než po stařičké matce, a přepadlo ho pokušení odbočit k Čachticím. Jen pod okno si na chvilku stoupnout, uvidět matčinu tvář a pokochat se pohledem na Maryšu. Za večerního šera ho obvykle přepadala tato touha, ale vždy ji přemohl. Překonal ji i tentokrát a rázně vykročil k Častkovcím.

Na dolním konci, nedaleko mlýna, u kraje cesty vroubené řadami stromů, tam u božích muk si sedl na lavici, vytesanou do skály.

Větve stromů kolébal tichý větřík, dole pod cestou žbluňkal potok a snivě klapala mlýnská kola.

Myslel na sestru. Ubohá Magda. Kde asi je, jaký osud ji stihl?

Nevrátil se už pozdě? Nevyhasly už její krotké, plaché zraky? Neurvala již zlověstná smrt růže jejích tváří?

S povděkem si vzpomněl na svého nového přítele Lederera. Bude pracovat na zámku a s jeho pomocí se mu určitě podaří najít Magdu živou nebo mrtvou.

Zaslechl dupot kroků a zvedl hlavu.

Blížila se k němu temná postava.

„To jsi ty, Pavle?“ zeptal se.

„Ano, jsem to já.“

A vtom se Kalina překvapeně zadíval před sebe.

Jako by se stromy kolem božích muk proměňovaly v lidi, ze všech stran se k němu řítily temné postavy. Kolik jich je? Nestačí to ani spočítat. Ale je jich spousta. Celá Drozdova družina by s nimi měla co dělat.

A vtom rozeznal malou kulhající postavu.

Blesklo mu hlavou, že to je Ficko. Jeho podezření se hned potvrdilo.

Uslyšel nezkrotný smích.

„Co se děje?“ zeptal se zaraženě.

„Na nic se nevyptávej,“ odpověděl mu Lederer. „Měj rozum. Nepouštěj se do zápasu s přesilou.“

To ho opravdu zradil nejlepší přítel? Určitě. Teď tu stojí jako zkamenělý vědomím své zvrhlosti, zatímco temné postavy se za Fickova smíchu ženou k jeho oběti.

Vybuchla v něm zuřivost. Přiskočil k zámečníkovi a bušil mu pěstí do obličeje.

„Ty vyvrheli! Ty zrádče!“

Vtom se na něj vrhl Ficko a sevřel ho nohama a rukama jako obručemi.

A už se váleli po zemi. Přidali se k nim i hajduci a všichni se tu motali v rozzuřeném chumlu. Kalina se bil s dvojnásobnou silou. Rozdával údery rukama nohama, drápal útočníky nehty a kousal je zuby jako zuřivec. Bylo jich dvanáct a pomáhal i Lederer. Už mu sevřel nohy do smyčky a svázal je nemilosrdně jako kusy dřeva. Stáhl mu je tak, že bolestí zaskřípal zuby.

„Nemlať sebou, příteli,“ uklidňoval ho Lederer, „zbytečně se namáháš.“

„Jidáš je tvým přítelem!“ křičel Kalina.

„Jidáš se mu nevyrovná,“ chechtal se Ficko, „zrazuje jen za zlato!“

„Za zlato jsi mě zradil?“ ptal se Kalina a z jeho hlasu se s rozhořčením ozývala i nesmírná bolest.

Lederer hleděl na přítele beze slova. Kdyby v tu chvíli svítil měsíc, Kalina by před sebou viděl kajícího se člověka, kterému se v obličeji zračila nesmírná lítost, smutek a bolest.

„Odpusť mi,“ řekl zkroušeně.

„O odpuštění požádej mou mrtvolu, až budu viset na šibenici!“

„Jen si nedělej zuby na šibenici, to by pro tebe byla příliš fajnová smrt, ha-ha-ha!“

Za chvílí ho hodili na vůz, který odrachotil k Čachticím.

Alžběta Báthoryová prožívala celý ten večer v mučivém neklidu. Poprvé v životě pocítila jakýsi strach a celá nesvá chodila po zámku ze síně do síně, drsnými slovy proháněla služky a každou chvíli vyhlížela oknem, jestli se už Fickova výprava nevrací s Kalinou.

Všechny zbojníky musí stůj co stůj pochytat a potrestat! A jako prvního Kalinu, který je učený, a proto nejnebezpečnější. Ale její vzdor přemáhal strach. Kdo by se odvážil omezovat činy Alžběty Báthoryové, příslušnice zasloužilého rodu, vdovy po hrdinovi a vítězi nad Turky Ferenci Nádasdym, sestry sedmihradského knížete Gábora, vnučky polského krále Štěpána Báthoryho! A když se toho odváží, pozná, že ona dosáhne vždy toho, co si umane, a svou svobodu před každým uhájí! Zvlášť potom, až se její krása zaskví jako slunce a oslepí mládence i starce.

A bude krásná, bude oplývat půvaby, o kterých se bude hovořit široko daleko. Svou krásou si všechny podmaní, i zákony!…

A běda každému, kdo se odváží plést se do jejích záležitostí. Zbojníky musí co nejrychleji zničit. V propadlištích zámku zmizí beze stopy jako kámen ve vodě. Ne, nepředá je řádnému soudu, aby ani pod šibenicí nemohli mluvit proti ní a vykřikovat do světa svá obvinění proti ní. Ale co s čachtickým farářem?

Přistihla se, že jí nějak nahání strach. Je to přítel superintendenta Eliáše Lániho z Bytče, jako senior proti ní může poštvat okolní kazatele a zná se i s palatinem Jurajem Thurzem. Musí proti němu něco podniknout. Vždyť

se stává jejím otevřeným nepřítelem. Odmítl zvláštní odměnu a Ilonu Harcajovou pochoval tiše, bez přikázané pohřební řeči… A dnes před ní ani hlavu nesklonil. Musí s ním důkladně zatočit. Má ho otrávit, nebo si vynutit jeho přeložení na jinou faru?

Rozhodnuta bojovat třeba proti celému světu a omámena představou své budoucí krásy, vypotácela se na dvůr.

Nepozorovaně sledovala zmatek a shon, naslouchala cinkotu skleněných číší a zpěvu hulákajících pandurů, hajduků a služebnictva.

Uprostřed dvora stál vypřažený vůz a na něm obrovský sud. Z pípy se bezpřestání lilo do džbánků víno. Nedočkavci se vyškrábali až na sud a lokali víno koštéry. Ženské, které se vždy objeví, kde jsou chlapi a víno, se svůdně nakrucovaly mezi pandury, bez pobízení popíjely víno a výskaly, když je objímaly chlípné ruce.

Před zámkem už bylo slyšet vítězoslavný řev Fickovy družiny, která se vracela z honu.

Brána se rozletěla dokořán a vůz se spoutaným Kalinou, obklopen hajduky a pandury, vjel do dvora.

Vínem rozkurážení panduři vřískali radostí, plácali se do holení, bujně poskakovali a nalévali vracejícím se druhům víno.

Tu vystoupila Alžběta Báthoryová z ústraní. Zpozorovali ji a všichni zmlkli jako na nejráznější povel.

Ficko k ní rozjařeně dokulhal.

„Chytili jsme Kalinu, osvícená paní, a tady ho klademe k vašim nohám živého.“

Dva panduři Jana Kalinu popadli a hodili ho z vozu paní k nohám.

Kalina dopadl jako kus dřeva. Pavla Lederera překvapil výraz jeho obličeje. To nebyla tvář, která se mu nesmazatelně vryla do paměti už tam v Prešpurku, kde se setkali a spřátelili. To není ta vznešená, bledá tvář, je to tvář úplně jiná, ztrhaná k nepoznání bouří citů.

Báthoryová se ozvala mrazivým hlasem:

„Jane Kalino, vzdorný a zpupný poddaný čachtické paní, zběhu a zbojníku, ocitl ses v mé moci dřív, než ses nadál. Věz, že už zítra tě stihne zasloužený trest. Za úsvitu budeš viset na šibenici!“

Otočila se k pandurskému kapitánovi:

„Jistě proti tomu nebudete nic namítat, pane kapitáne. Hrozí nebezpečí, že by Jan Kalina, který už před čtyřmi lety dozrál pro šibenici, mohl utéci.

Má příliš mnoho pomocníků.“

Kapitán Imrich Kenderessy, přestože nesouhlasil, neodvážil se odporovat. Němě přikývl. A Ficko se zeptal:

„Kde máme postavit šibenici, paní hraběnko?“

„Na náměstí, aby celé Čachtice věděly, jak se trestá buřičství, útěk a zbojnictví!“

Anna Darabulová a Ilona Jó přinášely křeslo s baldachýnem, což dělaly už bez příkazu vždy, když paní na dvoře vykonávala právo.

Paní se důstojně posadila:

„Ficko, kde je můj nový zámečník?“

Pavel Lederer stál jako přikován. Jazyk i nohy mu vypověděly službu.

Ficko k němu dokulhal, chytil ho za rameno a přivedl před čachtickou paní.

„Velmi ses mi zavděčil,“ usmála se na něj blahosklonně, „odměnu i místo zámečníka sis zasloužil. Hned ti dám novou příležitost, abys dokázal svou šikovnost. Zajdi do kovárny a rozžhav kleště!“

Pavel Lederer nechápal, co od něho chce, ale okamžitě se dovtípil, když se zase obrátila ke Kalinovi a mírným hlasem, ze kterého však sršela nenávist, pravila:

„Na dovršení svých zločinů ses mi odvážil napsat dopis. Umění psát, za které máš co děkovat svému zesnulému pánu Ferenci Nádasdymu, jsi zneužil k urážce jeho vdovy, své paní, které jsi povinen nejvyšší poslušností a úctou. Za to ať jsou ti žhavými kleštěmi utrženy z pravice tři prsty, kterými jsi držel pero.“

Na dvoře panovalo hrobové ticho.

Jan Kalina ležel u nohou paní se zaťatými zuby bez pohnutí. Pavel Lederer, ohromený rozkazem, uslyšel bouřlivý tlukot vlastního srdce. On, poctivý mistr, má svůj nástroj zneuctít zmrzačením ruky vlastního přítele!

Ne, to neudělá! Chtěl vykřiknout, že od rána do večera bude dělat do úmoru, co k jeho řemeslu patří, ale katem že se nestane. Ale místo toho jen stál jako sloup.

Ficko ho zase chytil za rameno.

„Pojď, já ti pomůžu…“

Nevzpíral se. Pořád se ještě nevzpamatoval.

„Máš proklaté štěstí, kamaráde, ha-ha-ha,“ hučel mu do uší Ficko.

„Jsi tu první den a už tě paní tak vyznamenává!“

Pavel Lederer už našel východisko: utéci, utéci co nejdál z tohoto dějiště tak strašlivých událostí.

Vešli do kovárny. Ficko nadšeně tahal měchy.

Zatímco se ve výhni rozpalovaly kleště, předstoupil pandurský kapitán před paní.

„Utržení prstů znamená zostření trestu smrti, Vaše hraběcí Milosti. A podle zvyklostí se má zostření trestu vykonávat až před popravou, tedy až zítra ráno.“

Kapitán se zamýšlel nad tímto soudem a obával se následků. Věděl, že by to s ním také dobře nedopadlo, kdyby vrchnost nezamhouřila oči nad samozvaným přisluhováním spravedlnosti.

„Ne,“ okřikla ho paní, „my ty zvyklosti porušíme!“

Kapitán se ještě odvážil namítnout:

„V tom případě by bylo třeba zeptat se zbojníka Kaliny na jeho poslední tři přání.“

„Dobrá,“ souhlasila paní. „Řekni, odsouzenče, co si přeješ?“

Jan Kalina se pohnul a zvolal nenávistně:

„Přeji si jenom jedno: aby vás čert vzal!“

„Bohužel,“ řekl kapitán posměšně, „tvému přání se vyhovět nemůže.

Čert si odnese jenom tebe.“

Jan Kalina už neřekl ani slovo. Smiřoval se se svým osudem. Za chvíli přijde o tři prsty a zítra o život. Zarmucovalo ho jenom vědomí, že Magdu už nebude mít čas zachránit anebo pomstít a že stařičká matka a Maryša Šútovská ztratí ochránce.

Pojednou vytřeštil oči. Přibližoval se k němu Ficko s Ledererem, který v rukou držel jako pochodeň dlouhé rozžhavené kleště. Jejich horní polovina bíle zářila.

„Kate! Ty kate!“ vykřikl Kalina.

Pavel Lederer si ho už nevšímal. Číhal jenom na vhodný okamžik, kdy se bude moci dát na útěk, přiběhnout ke koním, které panduři po návratu z Častkovců přivázali nedaleko brány. Byl rozhodnut použít kleští jako zbraně, kdyby mu v útěku bránili.

Ficko se sehnul ke Kalinovi, aby mu uvolnil pravici. Vtom vběhla na dvůr otevřenou bránou ženská chlapské postavy, udýchaná, se sukněmi až po kolena ucouranými, a křičela:

„Zbojníci! Zbojníci!“

Byla to Dora Sentešová.

Na dvoře vypukla panika. Čachtická paní vyskočila z křesla, panduři se hnali ke zbraním. Lederer, připravený už k útěku, se nerozhodně díval k bráně, jestli ji užuž nezatarasí zbojníci. Jen Ficko neztratil rozvahu.

Přiskočil k Doře, popadl ji za ruku a okřikl ji:

„Co je se zbojníky? Kde jsou? Mluv!“

„Za Višňovým!“ odpověděla Dora.

Hajduci a panduři si ulehčeně oddechli. Rozhodně jim bylo milejší napadnout než být napadnuti.

„Když jsem se pozdě večer vracela z Vaďovců,“ udýchaně vyprávěla Dora, „zaslechla jsem na temné cestě za sebou rachot vozu. Řekla jsem si:

,Radši se, Doro, schovej, protože kdovíco je to za pozdní spřežení.‘

Číhala jsem schovaná v příkopu. Na voze seděli dva chlapi. Co bych chodila pěšky, řekla jsem si, když se můžu svézt. Sotva přijeli, vyběhla jsem, potají jsem vůz dohonila, vyskočila na něj a schovala se pod plachtu, kterou byl přikryt náklad. Ucítila jsem vyuzené šunky, nahmatala jsem i soudek, dížku s omastkem a pecny chleba. A poslouchala jsem, co si chlapi na kozlíku vykládají. Vlasy mi vstávaly na hlavě. Slyšela jsem Drozdův hlas:

,Neměl jsem ho tak praštit, kdoví jestli jsem mu nepolámal žebra.‘ A jeho společník, kterého neznám, odpověděl: ,Tím se netrap, Andreji. Měl nám to dát po dobrém a ne dělat poplach, krčmář proklatý!‘ Andrej Drozd se rozesmál a v dobré náladě se plácal do stehen: ,Ale přišli jsme zrovna v pravou chvíli, zrovna po zabíjačce, sotva pro nás stačili ty šunky trochu vyudit!‘

Zbojníci se chechtali, ale mně moc do smíchu nebylo. Poradila bych si sice i se dvěma chlapy, ale s Drozdem bych se do křížku dostat nechtěla. Ale přesto jsem si řekla, když už se vezu, tak se povezu a někde u Čachtic potají seskočím, stejně jako jsem se na vůz vyškrabala, a ještě se aspoň něco dozvím.“

Paní jí netrpělivě skočila do řeči:

„A co ses dozvěděla?“

„Z jejich hovoru jsem si vybrala, že se chystají dneska v noci před tím honem ufrnknout. Večer se všichni zbojníci rozběhli naloupit živobytí a mají se sejít za Višňovým. Odtud prý pak budou ostošest uhánět k Bohuslavicim. Probudí převozníka a k ránu prý už budou za Váhem a jejich pronásledovatele prý ani nenapadne, že jsou až tam. Schovají se někde na Javorí, anebo na Inovci a do května se před nikým neobjeví. Ale potom prý běda čachtické paní…“

„Na to už nejsem zvědavá,“ přerušila ji paní a vykřikla, „Ficko!“

Ficko ani nečekal na její příkaz. Věděl, že je třeba zbojníkům útěk překazit.

„Pustíme se za zbojníky, paní hraběnko!“ nadšeně vykřikl. „Obklíčíme je. Když se dají na útěk, budeme je pronásledovat. Je jasná, měsíčná noc.

Dostaneme je!“

Kapitán vydal pandurům rozkaz, aby vsedli na koně, Ficko zase hajdukům a čachtická paní řekla Kalinovi:

„Za několik hodin bude celá zbojnická banda pohromadě tady na dvoře.

A potom všichni uvidí, jak umí nový zámečník trhat prsty žhavými kleštěmi!“

Pavel Lederer si ulehčeně oddechl, když slyšel o odkladu katovské práce.

Než se panduři s pochytanými zbojníky vrátí, do té doby už něco vymyslí…

„Ficko!“ rozkázala paní. „Zatím s Dorou toho zbojníka strčte na bezpečné místo!“

„Zastrčím ho tak, že ho ani všichni svatí neosvobodí, ha-ha-ha!“ a už popadl Kalinu.

„Jen mi ho nech!“ odstrčila ho Dora se smíchem. „Nesla jsem už těžší chlapy!“

Přehodila si ho přes rameno jako pytel a vykračovala si za Fickem.

Panduři a hajduci vsedali na koně. Anna a Ilona ještě s několika služkami pobíhaly na rozkaz paní mezi nimi se džbánky a napájely je vínem.

Když se Ficko vrátil, vyskočil taky na koně a vřískavým pokřikováním povzbuzoval sebe i ostatní. Za chvíli se tlupa jezdců vyvalila s velkým rámusem a pokřikem na ulici.

Vyhrnuli se ze zámku jako čerti z pekel.

Pavel Lederer za nimi hleděl zamyšleně. Kolik jich je? Víc než padesát.

Jestlipak si s nimi zbojníci poradí, přemohou víc než pěti-šestinásobnou přesilu?

Paní kývla na Doru:

„Pojď, řekneš mi, co je nového s Magdou Kalinovou…“

Dvůr ztichl. Ilona s Annou odnášela křeslo s baldachýnem.

BOJ ZAČÍNÁ

Panduři a hajduci proletěli Čachticemi jako střely. Obyvatelé, kteří se už uložili ke spánku, i ti, co ještě bděli u kahanců nebo lojovek, přiskočili k oknům, aby se přesvědčili, co se děje. Snad nevpadli do Čachtic Turci?

Když za tlupou zůstal v ulicích jen zvířený prach, vycházeli Čachtičané před domy a živě přetřásali události.

„Jedou pochytat zbojníky!“ Neslo se od úst k ústům a šířila se i pověst:

„Kalinu už mají a ráno ho pověsí na náměstí!“

Na náměstí stavěli čtyři hajduci šibenici. Nebylo jim to moc příjemné, protože několik svobodných měšťanů-řemeslníků, kteří kromě povinností bezplatně panstvu odevzdávat část svých výrobků byli na čachtickém panstvu nezávislí, se sběhlo kolem nich a popichovalo je opatrnými poznámkami.

„Vy se ale v katovském řemesle vyznáte!“ poznamenal jeden.

„Vás je na to škoda, dělat hajduky: prohodil druhý. „Katům se platí líp!“

„A vás, chudáky, povídá s předstíranou účastí třetí, „vyplácejí spíš holí než penězi a k tomu pořád ty trampoty, co máte s neposlušnými poddanými.

Ještě si na vás v noci někde počíhají…“

V hajducích vřela krev. Vycítili z těch poznámek ostré pohrdání, posměch a nenávist.

„Rozkazuji vám, abyste se rozešli a nerušili nás při vykonávání příkazu, nebo toho budete litovat!“ vykřikl na občany nejprchlivější z hajduků.

„Tak se na něj podívejte!“ naoko se rozčiloval občan. „Člověk je chudáky lituje a oni se na něj ještě rozkřikují!“

„A ty nám nemáš co rozkazovat panský hajduku,“ obořil se na něj jiný svobodný občan. „Když se nám to bude líbit, můžeme se na stavění šibenice dívat třeba do rána.“

Na náměstí došel i čachtický rychtář a s pohoršením se dozvěděl, že se tam staví šibenice.

„Občané,“ ozval se rázně, „na čachtickém náměstí se bez našeho vědomí nesmí nic podnikat. A my tady šibenici nestrpíme!“ Občané živě souhlasili.

„Nechceme se míchat do záležitostí panstva,“ řekl rychtář s důrazem a rozhlížel se přitom po zástupu i po hajducích, jestli tam není nějaký slídič ze zámku, „ale nenecháme si ani brát svá práva.“

Za chvíli už obcházel občany, odpovědné za správu města a povolané hájit jeho zájmy, radní. Svolával je k naléhavé poradě.

Zatím se tlupa hajduků a pandurů s Fickem v čele blížila k Višňovému.

Ficko už ochraptěl od neustálého bojovného pokřiku a řehotu. Každá kapka krve v něm hořela nedočkavostí pomstít se Andreji Drozdovi za nedávné pokoření. Na těle už z něho nic necítil, protože mu pomohly byliny a mastičky Majorové z Myjavy, ale i bez nich by se z toho byla jeho houževnatá nátura rychle vylízala. Zato v duši ho ještě stále pálí strašná rána, kterou zchladí jenom Drozdova krev!

Zbojníci s hojnou kořistí a se dvěma vozy se už shromáždili na smluveném místě. Čekali jen na Jana Kalinu, aby se poradili, kam se mají vrhnout, než se bouře pandurů a hajduků převalí přes čachtické okolí. Ale Jan Kalina nepřicházel. Vavro na nejvyšším stromě na stráni pozoroval orlím zrakem cestu. Pojednou výstražně hvízdl. Zbojníci, kteří seděli v houfu u vozů, vyskočili.

„Je zle, chlapci!“ vykřikl Vavro. „Kalina nejde, ale hrne se sem celé peklo hajduků a pandurů!“

„A jdou samozřejmě po nás!“ zvolal Drozd. „Kolik jich je, Vavro?“

„Deset dvacet… Ne, nemůžu je v tom oblaku prachu spočítat. Ale je jich spousta, opravdu spousta!“

„Dvacet si jich beru na starost chlapci,“ chystal se Drozd, „s ostatními si už poraďte sami!“

„Jen se dobře schovejme za vozy, na útěk už není ani pomyšlení!“ radil Vavro, když slezl.

„To by byla zbabělost utéci,“ řekl Drozd. „A utíkali bychom také zbytečně, je jasná noc. Schovat se nemůžeme, ať zamíříme kamkoliv, všude nás dohoní a pochytají nebo postřílejí.“

Zbojníci, ozbrojeni noži, valaškami a sukovicemi i pistolemi v opascích, stáhli se za vozy a odhodlaně hleděli v ústrety blížícímu se boji.

„Hlavní je, aby na nás nemohli střílet už z dálky. Boj na pistole bychom možná prohráli, přestože mířit bychom se nemuseli od nikoho učit. Máme však málo pistolí a střeliva, a to je chyba. Musíme se dostat porůznu mezi ně, aby pistole nemohli použít, když nebudou chtít střílet do vlastních lidí, a potom jim ukážeme, co umějí naše valašky a pěsti.“

Dodávali si všelijak odvahu, ale přece jen je trápily nějaké obavy. Kdo ví, kolik těch čertů připadne na jednoho, kdo ví, zda se ještě dožijí rána?

„A já jim ukážu, jak se zachází s ojí!“ vykřikl Andrej Drozd a už taky vytrhl oj z vozu a zatočil s ní, jen to nad hlavami zbojníků zasvištělo. Dupot koní se blížil. Netrvalo dlouho a pronásledovatelé v čele s Fickem a pandurským kapitánem se přihnali k vozům a obklopili je.

„Chlapci,“ křikl Drozd na zbojníky, „dokud vám nedám povel, ani se nehněte!“

„Na ně, na ně!“ řval Ficko i pandurský kapitán, „rozšlapte je jako chrousty!“

Jen abychom jako červa my nerozšlapali tebe, měl chuť zavolat Andrej Drozd, kdyby byla chvíle na řeči. Ale na to nebyl čas, muselo se rychle jednat, protože houf pandurů a hajduků svíral za strašlivého řevu hlouček zbojníků stále těsněji.

Andrej Drozd s ojí v ruce vyskočil tak prudce na vůz, až se pod ním zatřásl a zavrzal.

Několik pistolí už mířilo na Drozda, ale nestačily vypálit. Ohnal se ojí a Ficko s pandurským kapitánem a tuctem hajduků i pandurů vyletěl ze sedla.

„Vzhůru, chlapci!“ zavelel teď Andrej Drozd a rychle jako blesk skočil na Fickova koně, který se pod nečekanou tíhou zakymácel a splašil. Ale okamžitě zkrotl a oddaně poslouchal nového pána. Andrej Drozd se stále oháněl ojí a srážel útočníky jednoho po druhém. Mnozí z nich, když viděli, co je čeká, sotva se mu dostanou na dosah, sami seskakovali ze sedel.

Zbojníci se jako zuřiví vrhali na útočníky, sražené z koní na zem, skákali po nich, a když se jim podařilo vstát, tloukli je rukama, kopali nohama, mlátili sukovicemi a valaškami.

Ficka způsob Drozdova útoku nesmírně překvapil. Už mu namířil pistolí na nohu. Ne, bůhchraň, nechtěl ho zbavit života, nedopřál by mu tak lehkou smrt. Chtěl jenom, aby nebyl schopen boje. Právě pohnul prstem, že spustí kohoutek, když ho oj zasáhla přímo do zad a sletěl z koně. Při pádu vystřelil a také trefil, ale ne Drozda.

„Jej, moje noha,“ zařval kapitán.

Fickovi se na chvíli zatmělo před očima, prudká bolest jím pronikla skrznaskrz. Ale neomdlel, zůstal jen nehybně ležet. Vřela v něm žluč, pomstychtivost, nenávist a zášť vzpružily jeho ochablé tělo. V další chvíli už skočil na Drozda, sevřel ho dlouhými pažemi a strhl z koně.

Panduři a hajduci se vzpamatovali z překvapení, že nebojují na koních, jak si to představovali. Povzbudilo je i to, že Drozd se už z koně neoháněl hroznou ojí, ale že byl stržen k zemi a válí se tu v zuřivém zápase s Fickem.

Hnali se Fickovi na pomoc a za krátkou chvíli se jich nad Andrejem Drozdem motalo celé klubko.

Měsíc hleděl na ten zápas s udivenou tváří, jako by se ptal, kdo zvítězí…

ZAŽLOUTLÝ DOPIS

Když celá fara ztichla, odešel Jan Ponicenus do své světnice. Poslední dny mu úplně otrávily duši. Vzrušující události, které se s takovou úžasnou rychlostí hnaly nad jeho životem, plynoucím téměř vždy tiše a pokojně, mu starostmi zbrázdily čelo. Přece jenom je tedy pravda všechno, čemu dlouhé roky nevěřil, o čem pochyboval. Přesvědčila ho o tom Ilona Harcajová, která vydechla duši před jeho očima, i návštěva u čachtické paní a dnes devět otevřených rakví v kostele. Jak strašný to byl pohled do rakví a jaká bouře lomcovala dušemi věřících! V té chvíli, obklopen užaslými věřícími, byl by nejraději zvolal hromovým hlasem: Lidé boží, pojďme zbourat tu peleš hříchů, ať nezůstane kámen na kameni! Ale opanoval se, klekl na studenou kostelní dlažbu a modlil se, aby nevzbouřil věřící k pomstě a pustošení: „Odpočinku věčného dopřej jim, ó Pane…“

Události, které se odehrávaly v blízkosti chrámu božího, ho doháněly k zoufalství. Pověsti o ukrutnostech hraběnky pokládal ve své zaslepenosti za klepy. A musel se dožít takového zklamání!

S duší zmučenou výčitkami a otázkami co dělat, aby co nejdřív a navždy zabránil vraždění v čachtickém zámku, sedl za stůl a ponořil hlavu do dlaní.

Byl však natolik rozrušen, že nebyl schopen uvažovat.

Sáhl po rozečtené Postile vynikajícího beckovského kazatele Bornemisse. Ale nedokázal ani číst. Písmena mu skákala po stránkách, řádky tancovaly.

Rozčilen přecházel po světnici. Ze zamyšlení ho vytrhlo zaklepání na okno.

Byl to Višňovan, který bydlel na konci vesnice.

„Důstojný otče, nesu vám dopis,“ řekl bojácně a omlouval se, že tak pozdě vyrušuje.

„Jaký dopis?“ divil se farář.

„Zavítal do mého domu neznámý muž,“ vyprávěl Višňovan, „slušně pozdravil a poprosil mě, abych byl tak laskav a zanesl na čachtickou faru dopis.

,Dobrá,‘ řekl jsem neznámému, ,ale až ráno, kdo by se potloukal po nocích?‘

,Ne, farář musí mít ten dopis ještě dneska v rukou,‘ řekl neznámý, ale v jeho hlase už nebyla laskavost. Lekl jsem se, protože…“

„Čeho ses lekl?“

„Protože mě napadlo, že to může být jenom zbojník. Nikdo jiný by se s takovou naléhavou věcí nebál jít do Čachtic teď, kdy je tu plno pandurů a hajduků z okolních panství. Lekat mohou jenom zbojníky.“

Farář byl přesvědčen, že mu píše Kalina, proto dopis vzal, ale ani se do něj před poslem, který ho nepřinesl z ochoty, nýbrž ze strachu, nepodíval.

Poděkoval mu a podal mu otevřeným oknem pohár vína na posilněnou.

Když zavřel okenici i okno, vzal dopis ze stolu.

Ne, to nepíše Jan Kalina. To není jeho rukopis. Ale tenhle rukopis zná z kroniky čachtické fary. Je to rukopis jeho předchůdce na čachtické faře.

Četl.

Tento dopis Andreje Berthoniho budiž kdykoliv dán čachtickému slova božího kazateli, ať jím je kdokoliv a nechť se jmenuje jakkoliv.

Strhl pečeť a četl zažloutlý dopis.

Historie jednoho dne, která není zaznamenána ve farské kronice čachtické.

S duší pobouřenou a s myslí na nejvyšší stupeň roztrpčenou nad strašlivou událostí tady popisuji to, co není radno ani dovoleno, abych napsal, a co se ani neodvažuji zvěčnit v kronice, do které na radu hraběte Ference Nádasdyho zaznamenávám události čachtické církve a čachtického panstva se týkající.

Užaslý čtenář, čachtický slova božího kazatel, kterému je tato historie k přečtení určena, ať ji po desetiletích, anebo staletích, až ji lidská ruka objeví v rakvi, v níž se lidské tělo obrátilo v prach, s křesťanskou shovívavostí přečte a jeho rty místo odsouzení nechť odříkají zbožnou modlitbu, aby trest boží stihl ty, co mají zkázu devíti lidských životů na svědomí, i za mne, slabého a křehkého člověka, který výstrahám i hrozbám podlehl a neodvážil se pachatele do nebe volajícího zločinu volat k zodpovědnosti a zasloužený světský trest na jejich hlavy svolat.

Takovéto strašlivé události se v čachtickém zámku i hradu udály.

Alžběta Báthoryová, co nejpřísněji trestající služebnictvo své, jestliže se dopustilo i té nejmenší chyby, nechtěla z nevysvětlitelných příčin, aby se ani nejbližší příbuzenstvo dovědělo, jak nemilosrdně trestá, proto před několika dny, když posel přinesl zprávu, že její dcera Anna se svým manželem hrabětem Zrínským přijíždí na návštěvu, ponechala v zámku jenom nejstarší a nejvěrnější služky svoje a mladší, skoro každodenně trestané – bylo jich devět –, aby si náhodou, anebo úmyslně před služebnictvem hostí nepostěžovaly na své utrpení a ani svými ranami neprozradily, co má být v tajnosti uchováno, přikázala Doře odvést na hrad a tam je o hladu a žízni držet do té doby, dokud je čachtická paní nepřikáže propustit.

Služka Dora přesně splnila příkaz. Podzemní chodbou odvedla děvčata na hrad, tam je uvěznila a hajduka postavila na stráž, aby každého, kdo by se jim pokrm anebo nápoj odvážil poskytnout, také do vězení uvrhl. Ale Dora zůstala na hradě sama, protože ani hajdukovi nedůvěřovala. „Ať hrom udeří do toho, kdo se odváží dát jim jíst nebo pít!“ křičela na něj. Donaha vysvlečené služky studenou vodou polévala, nedala jim ani jíst, ani pít, ani na chvilku je nepustila a celou noc hlídala, aby se neopovážily lehnout si a aby stály.

Kastelán Mikuláš Lošonský, vida, co se děje, od svých hvězdářských knih a dalekohledů, kterým se ve dne v noci věnuje, rozhořčeně se odtrhl a k čachtické paní pospíchal.

„Vznešená paní,“ zvolal pobouřen, „copak už tak vybledla sláva čachtického hradu, že ho snižujete na vězení neposlušných služek?“

„Kasteláne,“ oslovila ho paní přísně. „Nejsem povinna vám odůvodňovat své činy, ale vy jste povinen vážit si a poslouchat každého mého rozkazu,“ zdůraznila, „a to bez uvažování. A můj nejnovější rozkaz zní: Bez meškání se vypravte do hradu Vranova se srdečným pozdravením pro mého bratra Štěpána Báthoryho a se vzkazem, aby čachtickou paní ráčil navštívit protože její sesterské srdce ho zatoužilo uvidět!“

Kastelán přikázal osedlat svého koně a odjel do Vranova se vzkazem.

Třetího dne, to bylo předevčírem, přijela dcera čachtické paní, hraběnka Anna Zrínská s manželem na návštěvu. Nezdrželi se v Čachticích dlouho, už příštího dne v poledne se vypravili zpátky do Prešpurku.

„Vyprovodím vás do Piešťan, milé děti,“ řekla jim čachtická paní a poslala Katu na hrad, aby přivedla několik děvčat která nemají zjevné rány a která by ji mohla na cestě doprovázet. Byla by je držela stále u sebe, neposkytla by jim příležitost s nikým a o ničem vykládat.

Kata přiběhla z hradu celá bez sebe:

„Ani jedno děvče nemůže přijít osvícená paní!“

„Proč?“

„Leží všechny ve vězení na smrt vysílené zimou, hladem a žízní.“

„Co se stalo?“ divil se hrabě Zrínský.

„Děvčata neposlušná jsem na hrad z trestu odvést přikázala a služky nedbalé je opomněly stravovat,“ odpověděla paní. A na Katu se obořila: „Ať jsou děvčata z hradu hned sem do zámku přivedena. A ty s Dorou, až se vrátím z Piešťan, trestu neujdete!“

Od služky Katy jsem se události, které se potom staly, dozvěděl. Děvčata nemohla být z hradu do zámku podle příkazu paní odvedena, protože byla slabostí natolik zmožena, že už ani na nohou stát nedokázala, a jedna z nich ještě v noci duši vypustila. Staré služky je na zádech podzemím do zámku odnosily a tam ve světnici určené služebnictvu je polomrtvé jednu vedle druhé uložily. Teď už jim jíst a pít dávaly, ale bylo pozdě, protože v děvčatech život jen na vlásku visel. Staré služky navztekané, že děvčata přinesená jídla a nápoje odmítají, bily je tak, že do večera jen tři zůstaly živé a ostatní se v noci s tímto slzavým údolím rozloučily.

Paní se až druhého dne, čili dnes odpoledne, vrátila, a když jí služky ohlásily, co se stalo, ani slovo neřekla, jenom truhláři do večera devět rakví sbít přikázala a pro mne poslala posla.

„Pane faráři,“ řekla mi nezvykle chladným hlasem, „žádám vás, abyste se ani mě, ani nikoho jiného neptal, co a jak se to anebo ono stalo, a abyste se po okolnostech, za jakých děvčata zemřela, nijak nepídil. Dnes pozdě večer, až na ulicích Čachtic nebude živé duše, buďte v kostele připraven splnit mé přání.“

„Jaké přání?“ byla jediná otázka, na kterou jsem se zmohl jejím chladem a hlasem vystrašen.

„To budete mít dost času dozvědět se až večer tam v kostele,“ řekla a hned se také vzdálila.

Uprostřed společenské síně, kde se tento rozhovor odehrál, jsem stál jako sloup, neschopen rozhodnutí. Co se to stalo a jaké přání mám splnit?

Jen co jsem přišel domů, dozvěděl jsem se všechno. Služka Kata, výčitkami svědomí pronásledována, se mé manželce svěřila a všechno, co se v zámku i na hradě stalo, jí vypověděla. A pacholci moji mi pověsti přinášeli, které do města ze zámku pronikaly. Panský truhlář prý z prken sbíjí rakve. Čtyři už má hotové, ale ještě nepřestává. Devět prý jich bude třeba.

Hrozná muka jsem prožíval. Takový do nebe volající zločin byl spáchán a ode mne žádají, abych zamhouřil oči, abych nic neviděl a mlčel nad křivdou, spáchanou na nevinných mladých děvčatech. A brzy jsem se dozvěděl i to, jaké přání čachtické paní mám splnit.

Přišel Ficko. Prý má se mnou důležitý rozhovor. Dveře mé světnice zamkl, a když k nim přitiskl ucho a přesvědčil se, že tam nikdo neposlouchá, rozchechtal se:

„Netřes se, faráři. Ani vlásek ti na hlavě nikdo nezkřiví, jestli v ní máš trochu rozumu a dodržíš poslušnost. Čachtická paní od tebe nic nechce, jenom to, abys pro neposlušnost zahynulá děvčata pochoval v kryptě Országha, alespoň po smrti budou s pánem pod jednou střechou, ha-ha-ha, a abys držel jazyk za zuby. Rakve přineseme do kostela potají.“

Vzal potom ze stolu drahocenný nůž na ořezávání per, který mi hrabě Ferenc Nádasdy daroval, když jsem začal psát čachtickou kroniku.

„Podívej se na ten nůž!“ a Ficko ho zabodl do stolu. „Snáz by se zabořil do lidského těla než do tvrdého dřeva. Jestli neposlechneš, v poli za Višňovým ještě dnes najdou nehybně ležet děvče; bude mrtvé a přesně v srdci bude mít zabodnut tento nůž, který každý zná. Mrtvolu přinesou do Čachtic, kolem se seběhnou lidé a ozvou se výkřiky: ,Byla to farářova cizoložnice! Já jsem je jednou viděl spolu! To farář ji zabil, aby se jí zbavil!‘ “

Mdloby mě obcházely, klesl jsem na židli a svou šedivou hlavu jsem sevřel v dlaních, protože návalem strašlivých myšlenek se mi zuřivě rozhučela, jako by chtěla prasknout.

„A ještě i jiná obvinění na tebe budou vykřikovat, faráři, protože kdo by si nechtěl jazykem vydělat pěkný peníz? A potom rozvášněný dav potáhne na faru. Vlastní věřící, kteří ti včera ještě naslouchali jako světci, tě ukamenují, ha-ha-ha!“

Ó Bože! Už jsem přání čachtické paní splnil. Pochoval jsem v kryptě oběti strašlivého zločinu…

Proč jsou mé vlasy už šedivé, proč jsou mé ruce slabé a proč není v mé plaché duši bojovná odvaha!

Odpusť mi, Bože, slabost, že jsem pomohl skrýt zločin a že mlčím teď, kdy bych měl zplna hrdla volat, aby křivda byla potrestána.

Hodina za hodinou míjí, po temné noci vychází jasné slunce, ale v mé duši se stále rozprostírá hustá tma a spánek nepřilétá na má unavená víčka.

Cítím, že dny mého života se krátí. Ó, slituj se nade mnou, milosrdný Bože, slituj se a povolej mne co nejdřív do svého věčného království.

V útrapách dopisuji historii dnešního dne, kterou dnes nebo zítra potají do jedné z rakví vložím, abys ty, milý bratře v Kristu, viděl utrpení moje, odpustil mi slabost a k Bohu se za mne pomodlil.

Už svítá.

Otvírám okno. Do světnice se mi řine svěží vůně a májový vzduch a ptačí zpěv. A hle, hajduci cestu před farou s řehotem slámou podestýlají a už se šinou sáňky od zámku. To hrabě Štěpán Báthory, který v noci právě při pohřbu přijel, po celé krajině známý jako velmož, který v zimě i v létě sáňkuje, se vydává na ranní vycházku. Do dvou párů koní, táhnoucích saně, zuřivě švihá. Před farou u hajduků zastavuje a šlehá je bičem. „Co jste mi cestu líp nezasněžili slámou, darebáci!“ řve a šlehá je a šlehá.

Jeden z hajduků stojí poslušně, jako by byl ze dřeva, bič po něm práská, ovíjí se kolem jeho těla a hle, na tváři z dlouhé tenké rány se valí krev.

Pán švihá bičem, sluha pokornější než zvíře se bít nechává a z rány se krev jen valí, valí…

Ó, Bože, Bože, proč jen jsem tak sláb!

Andreas Berthoni, duchovní evang. církve v Čachticích

Jan Ponicenus dočetl a prudká bolest mu sevřela srdce. Ubohý stařec! Andrej Berthoni měl už víc než osmdesát pět let, když psal tyto řádky. Kdo by po něm hodil kamenem odsouzení za jeho slabost? Již druhého dne po tajném pohřbu se stal pro slabost otrokem lůžka a čtyř stěn a za několik týdnů usnul a už se neprobudil…

A potom zaujal jeho místo on, Jan Ponicenus. Tady v této světnici, kde nenachází klidu, trpěl hrozná muka stařičký Berthoni. Oč strašnější však jsou muka svědomí, která pálí duši jeho nástupce?

Jana Ponicena pojednou vyrušil prudký dusot koňských kopyt před farou. Otevřel okno. V měsíčním světle uviděl Ficka, který se na něj zlostně ušklíbl:

„Modlete se za svého miláčka, pane faráři, aby mu v pekle uchystali dobré místo, ha-ha-ha!“

A za Fickem se s křikem hnali panduři a hajduci.

Od svého pacholka se farář dozvěděl o všem, co se děje. Kalinu k ránu oběsí na náměstí a s ním asi i zbojníky, které teď pochytají!

„Čachtická paní nemá právo soudit a věšet!“ zvolal farář, až se pacholek polekal jeho vzezření.

Přehodil si přes ramena plášť, vzal hůl a opouštěl faru odhodlán vyhledat Alžbětu Báthoryovou, aby protestoval proti zneužívání moci a proti porušování zákonů.

Hned před farou ho však zastavil udýchaný radní:

„Důstojný otče, máte hned přijít k panu rychtáři k naléhavé poradě.“

„Dobrá,“ odpověděl a v duši mu zasvitla jiskřička naděje. Celé město bude protestovat. Tak se nám snad podaří vysvobodit Jana Kalinu z moci čachtické paní.

Ale očekává ho před řádným soudem lepší osud?

PTÁČE V ŽELEZNÉ KLECI

Čachtická paní byla náramně zvědavá, co se stalo s Magdou Kalinovou.

Ještě nedávno jí na ní příliš nezáleželo. Ale od chvíle, kdy si přečetla výstražný dopis jejího bratra, byla by dala všechno, aby ji měla ve své moci.

Zvlášť teď, když už je buřič a zbojník Jan Kalina za mřížemi. To bude podívaná na děvče, které se dívá, jak bratrovi trhají žhavými kleštěmi tři prsty a jak mu kladou kolem krku smyčku, aby se na šibenici rozloučil se životem. Jak se bude třást hrůzou a lítostí a skřípat zuby nad svou bezmocností.

„Vykládej, Doro, co ses dozvěděla!“ pobízela ji paní nedočkavě.

Ilona a Anna také hlídaly každé Dořino slovo, protože jejich vinou se Magda Kalinová nedostala do zámku. To ony na ni číhaly, když se večer po falešném vzkazu, který staré Kalinové přinesla jí ne příliš dobře známá vdova Sabová, vypravila Magda ošetřovat nemocnou tetu do Staré Turé. Měly se na ni v širém poli vrhnout a odvléci ji podzemní chodbou do zámku. Chytily ji, ale kdo ví, kde se vzalo v Magdě tolik síly, že se jim dokázala vytrhnout a utéci? Až do půlnoci ji pronásledovaly, slídily, kam se mohla ztratit, ale všechno marně. Paní mohly zvěstovat jenom svůj nezdar.

Dora to cítila jako veliké vyznamenání, když ji druhého dne paní poslala, aby slídila v bližším i vzdálenějším okolí tak dlouho, dokud Magdu nenajde. A poctivě se snažila přijít jí na stopu. Se starostlivou tváří se kdekoho vyptávala, jestli neviděl takové a takové děvče, jako by šlo o její dceru.

„Paní hraběnko,“ oznamovala však paní zklamaně, zatímco se Ilona a Anna škodolibě pošklebovaly, „prochodila jsem celé okolí, nedopřála jsem si chvilku odpočinku. Ale cizí děvče podobné Magdě Kalinové nikde neviděli.“

Čachtická paní přejela oblíbenou služku nemilosrdným pohledem:

„Styď se, Doro, že jsi nesplnila mé přání. Nenašla jsi děvče, na kterém mi teď velice záleží. Jestli sis opravdu nedopřála odpočinku, nedopřávej si ho ani teď, okamžitě jdi, kamkoliv se ti zachce, ale co nejdřív mi přiveď Magdu Kalinovou.“ Dora věděla, že by to s ní dobře nedopadlo, kdyby něco namítala proti rozkazu, proto odcházela jako opařená. Anně a Iloně se teď mohutná žena chlapské postavy zdála strašlivě malá a ubohá.

A Ilona, aby paní zalichotila, ozvala se úlisně:

„Paní hraběnko, dovolila bych si připomenout, že klín se vytlouká klínem. Rozkažte, ať přivedou Maryšu Šútovskou, když už nám Magda Kalinová utekla.“

Panina tvář se rozzářila.

Maryša Šútovská! To je to děvče, co celé dny tráví se starou Kalinovou, chodí místo ní na panské, je zamilovaná do Kaliny a on do ní. Jinak by ji v tom bezohledném dopise nevaroval, aby neubližovala jeho matce a Šútovským.

„Hned ji přivedu!“ zvolala Anna. Zezelenala nenávistí, že ta myšlenka nenapadla ji.

„Ne ty, ale já!“ vyskočila Ilona.

Čachtická paní je rozsoudila rozkazem:

„Přiveď ji ty, Ilono!“

Ilona odešla beze slova, doprovázena Anniným nenávistným pohledem.

Na náměstí se zastavila a za zády zvědavců zálibně popásala své staré oči na šibenici, bělající se v měsíčním světle. Šibenice byla hotová. Už jenom skřipec scházel v rameni, hrozivě vztaženém nad hajduky.

Okny ještě blikalo do ulic světlo kahanců a svíček. Celé Čachtice byly vzrušené. Na čachtickém náměstí ještě nikdy nestála šibenice, tady se ještě nevěšelo. A kdo by mohl spát, když za Višňovým teď zuří boj na život a na smrt mezi pandury, hajduky a zbojníky? Kdyby tak zbojníci zvítězili! Jestli nezvítězí, bude viset nejenom Kalina, ale i pochytaní zbojníci. Lidé nemohou Kalinovi ani Drozdovi ani jeho statečným druhům pomoci, a tak jim aspoň drží palce.

Ještě se svítilo i v uličce poddaných. Ilona došla před dům Kalinových.

Zaraženě se zastavila. Cerber se na ni rozštěkal, že se dál neodvážila udělat ani krok.

„Kdo je to?“ ozval se hned přívětivý, ale smutný hlas.

To Maryša Šútovská vyběhla před dům. Věděla o všem, co se děje, protože zlá zpráva letí vždy rychlostí blesku. A celá utrápená těšila usouženou matku. Lítost a strach o život milovaného je však přemohl a obě společně prolévaly slzy.

Maryša Šútovská se v zoufalství utěšovala vírou, že se něco stane, nějaký zázrak, který Jana Kalinu vysvobodí! Andrej Drozd! V jejích představách vyrostl do nesmírné velikosti. Ten zachrání jejího milého i podruhé!

Snad každou chvíli už přijde, zaklepe na okno a přivede Jana Kalinu…

Zklamaně si měřila postavu před chalupou. Ne, to není Andrej Drozd.

„To jsem já, Ilona, copak mě už, Maryško, nepoznáváš?“ říkala služka, snažíc se, aby její hlas byl co nejsladší.

Uklidněný Cerber znovu zaštěkal, jako by ho Ilonina falešná laskavost pobuřovala.

„Co ode mě chcete?“ zeptala se Maryša chladně, protože Ilonu znala jen z té špatné stránky a od jejího příchodu si neslibovala nic dobrého.

Ilona odháněla stále vrčícího Cerbera a přistoupila k Maryše. Ohromila ji nečekanou otázkou:

„Chtěla bys vidět Jana Kalinu?“

„Chci, chci ho vidět“ zvolala Maryša bez uvažování.

„Tak pojď se mnou!“ vyzvala ji Ilona, popadla ji za ruku a chtěla ji odvést.

Dotek Iloniných kostnatých rukou vzbudil v Maryše odpor a ostražitost.

„A jak bych ho mohla vidět?“

„Ne tak, dušinko, jak by sis to přála, a ne tak, jak by si to přál on,“

nutila se Ilona do smutku a soustrasti. „Chudák, už mu na mou duši ani Pán Bůh nepomůže. Šibenice je postavená, ortel je vynesen. Jeho posledním přáním je ještě jednou tě uvidět, dřív než bude oběšen… Tak bys ho mohla vidět.“

„A kde?“

„V žaláři. Mám tě k němu dovést.“

Svět se s ní zatočil. Je tedy po všem, opravdu se nestane zázrak, který by ho zachránil? A chce ji naposledy vidět… Toto vědomí ji naplňovalo štěstím při pomyšlení, za jakých okolností jí takhle vyznává lásku. Rozhodně k němu půjde, ať je to kamkoliv. Musí splnit jeho přání.

„Hned se vrátím,“ řekla Maryša Iloně a odběhla ke staré Kalinové.

V úzkosti a strachu o Jana Kalinu sledovaly venku každý šramot. Když Cerber zaštěkal, obě sebou trhly. Kdo to přichází, jakou jim přináší zprávu?

Maryša celá rozrušená hned vyběhla ven. A teď, když už ví, koho Cerber vítal, a když se už rozhodla jít s Ilonou, nebyla schopna stařeně říci, kam se vypravuje.

„Cerber štěkal jenom na ponocného,“ uklidňovala stařeninu zvědavost malou lží. A jakoby na potvrzení jejích slov se ozval tahavý zpěv ponocného:

„Udeřila dvanáctá hodina…“

„Už je dvanáct hodin!…,“ vzdychla Kalinová a v duchu hned počítala, kolik hodin života ještě jejímu ubohému synovi zbývá.

Maryša se trochu zmateně vymluvila, že už musí jít, a spěchala pryč, protože měla strach, aby netrpělivá Ilona nevešla do chalupy za ní.

Cestou Ilona neustále vykládala páté přes deváté, ale Maryša ji neposlouchala. Představovala si setkání v žaláři a hledala slova, jak dát Kalinovi najevo svou lásku, jak mu říci, že ho miluje víc než cokoliv ostatní na světě, a když ho zbaví života, že i ona umře žalem.

Šly přes náměstí.

Šibenice už byla docela hotová. Pod ní se chechtali hajduci s Dorou Sentešovou. Na panin rozkaz šla hledat Magdu jenom naoko a zašla sem.

Ví, že ji nenajde. Zmizela beze stopy. Po útěku možná zabloudila v lesích, spadla ve tmě do propasti, anebo ji roztrhala divoká zvěř. Co na ní záleží?

Přiláká do zámku místo ní pět jiných děvčat a zase bude paninou nejmilejší služebnicí. Anna a Ilona se zbytečně radují, že ji zastínily. Bezstarostně žertovala s hajduky, v dobré náladě je poplácávala po ramenou, bouchala je pěstí do zad a chechtala se, když před ní silní chlapi polekaně uhýbali a uskakovali před tvrdými údery ženských pěstí.

Maryšu Šútovskou obcházely při pohledu na šibenici mrákoty. Tak tady zahyne Jan Kalina potupnou smrtí. Raději by šla sama na popraviště.

Umřela by šťastná a blažená, kdyby on mohl žít…

„Tamhletu čarodějnici by měli oběsit!“ zasyčela Ilona Jó, když zpozorovala, jak je Dora veselá a bezstarostná.

Pojednou Ilona Maryšu prudce popadla, strhla ji z cesty a přitiskla se s ní ke zdi. Proti nim šíleným cvalem ujížděli dva jezdci: muž a žena.

Jezdkyni Ilona hned poznala. Vždyť je to Eržika Príborská! A kdo je ten jezdec? Co tu v noci hledají?

„Koho budou věšet?“ zaslechla Ilona od šibenice vzrušený hlas Eržiky.

„Zbojníka Kalinu!“ odpověděl uctivě jeden z hajduků a pod šibenicí všichni ztichli. V zámku si Eržiky každý vážil, protože byla miláčkem Alžběty Báthoryové.

„Jenom Kalinu?“ ptala se Eržika se zřejmým ulehčením.

„Ostatní zbojníky taky!“ zvolala Dora překvapená, že ji tam vidí s neznámým společníkem. „Možná celou tu bandu, jestli nezůstanou už tam pod hradem!“

„A co se děje pod hradem?“

„Panduři a hajduci tam chytají zbojníky!“

Nato Eržika pobodla koně a její průvodce následoval jejího příkladu.

Uháněli pryč.

Hajduci s Dorou a Ilona za nimi hleděli nechápavě. Maryša si ničeho nevšímala. Trhla sebou, až když zaslechla, že mluví o Kalinovi.

Slzy se jí tlačily do očí. Každý je přesvědčen, že ho oběsí. Jak by ještě v srdci mohla mít jiskřičku naděje?…

Došli k zámku.

Kráčela po Ilonině boku jako slepá. Nic kolem sebe neviděla. Všechny její myšlenky patřily jemu. Skrznaskrz jí pronikla touha uvidět ho co nejdřív.

Ani si neuvědomila, že ji Ilona v obavě, aby na poslední chvíli neutekla, znovu nenápadně popadla za ruku a z tváře že jí laskavost už docela zmizela.

„Tady na mě chvíli počkej!“ zaslechla její hlas jako ve snu.

Byla v přístavku pro čeleď. Ilona se hned vrátila s lucernou a se svazkem klíčů.

Zanedlouho klíč ve dveřích zaskřípal a Ilona sestupovala s děvčetem po schodech dolů. Potom ji vedla dlouhou chodbou. Maryša udiveně hleděla vpravo i vlevo na černé stěny, ve kterých sem tam byly železné zamřížované dveře.

V dusném tichu se jí těžce dýchalo.

V polovině chodby vykřikla.

„To jsou jen krysy, ty blázne!“ osopila se na ni Ilona, překvapená jejím výkřikem. „Musíš se s nimi skamarádit, protože jich tu je spousta. S kým se spřátelí, tomu neublíží.“

Na konci chodby otevřela jedny ze zamřížovaných dveří, ukázala dovnitř prstem a řekla:

„Tady najdeš svého miláčka…“

Maryša Šútovská, přesvědčená, že tam opravdu najde Jana Kalinu, vběhla za zamřížované dveře, Ilona je za ní bleskurychle přibouchla a rozchechtala se:

„To jsem lapila ptáčka, hi-hi-hi! Jen si hledej svého milého! Uvidíš ho, jenom kdyby ho nějaký kouzelník proměnil v krysu, jinak ne!“

A přiložila lucernu ke dveřím. Vyplašené krysy běhaly po žaláři, zalézaly do děr a několik se jich mříží prosmýklo na chodbu.

Maryša si uvědomila, že ji Ilona oklamala.

„Pusť mě, pusť mě ven!“ křičela a zuřivě třásla mříží.

Ilona se na ni zašklebila.

„Jen buď potichu, nebo vyplašíš všechny krysy a seběhnou se k tobě.

Mohly by si z té tvé krásy ukousnout. A seber si ten vlňák, co ti upadl, protože se tu netopí. A od rýmy by ten tvůj hezký nosánek zčervenal!“

„Chci vidět Jana Kalinu!“ křičela Maryša. „Když ho uvidím, pak mě můžete třeba i zabít!“

Za chvíli oznámila Ilona čachtické paní:

„Ptáček už je v klícce, osvícená paní.“

„A viděl vás někdo cestou?“

„Ne, nikdo.“

Ilona váhala, jestli má říci, že viděla Eržiku Príborskou. Nakonec to řekla.

„A kdo to byl s ní?“ zeptala se paní ohromená zprávou, že Eržika v noci přijela do Čachtic a v zámku se nezastavila…

„Neznám ho,“ odpověděla Ilona.

Paní zachmuřeně hleděla před sebe.

TAJEMNÉ POSTAVY NA STRÁNI

Eržika Príborská se po zpovědi čachtické paní jako v mrákotách dovlekla do pokoje, kde měla přenocovat.

Podezření, že ona je tou tajnou dcerou, jí zahlodalo v srdci už ve chvíli, kdy jí Alžběta Báthoryová prozradila tajemství svého života. Už dávno si lámala hlavu, proč právě jejího otce a její matku vyznamenává čachtická paní takovou pozorností, proč je pozvedla z poddanství do zemanského stavu a proč ji má tak ráda. Konečně nalezla vysvětlení. Zapůsobilo to na ni jako blesk z čistého nebe. Svalila se na postel a propukla v křečovitý pláč.

Ilonu Jó, která vrazila do pokoje pro hosty a našla ji tak zoufale uplakanou, podrážděně vyhodila, zamkla se a bílé peřiny postele s baldachýnem zmáčela bohatým proudem slz.

Strašně těžce se vžívala do netušené skutečnosti, že není dcerou Benjamína Príborského a jeho ženy Marie a že Michal není jejím bratrem. Její otec je neznámý rytíř a matka – Alžběta Báthoryová…

Celou noc proplakala.

Ještě ani nevyšlo slunce a už opustila pokoj pro hosty, dala si osedlat koně a uháněla pryč z čachtického zámku, protože se jí svíralo srdce při pomyšlení na nejbližší setkání s matkou. Její domov! Trpce se usmála. Domov? Jejím domovem by měl být čachtický zámek. Vrbovské zemanství je jejím vyhnanstvím. Údajní rodiče a bratr jsou cizí lidé. Ba ne, přesto přese všechno je má ráda…

Za dlouhého bdění se z veselého stvoření proměnila v zachmuřené děvče, stravované tajným smutkem. Od této chvíle musí žít v klamu a přetvářce.

Údajným rodičům nesmí prozradit, že už všechno ví, protože ji váže přísaha, a čachtické paní se ani mezi čtyřma očima neodváží říci mami, maminko…

Do zamračené duše jí proniklo jen trochu jasu při pomyšlení na Andreje Drozda. Jak krásné by to bylo, přitisknout se k němu, najít v něm otce i matku, svěřit mu všechno, celý svůj život a zmizet s ním někam do cizího kraje.

Když projížděla okrajem lesa, kde se setkali, zarazila ji záplava zmatených citů. Rozhlédla se na všechny strany, jestli se vedle ní zase neobjeví, ohromný jako obr, s tak něžně a dobrácky rozesmátou tváří. Kdyby ji teď znovu vyzvedl ze sedla, už by se nechvěla strachem, ale radostí a rozkoší.

Tam na kraji lesa si uvědomila, že ho miluje, a cítila, kdyby se před ní objevil, že by mu padla kolem krku.

Dlouho tam stála, přemožena city.

Jarní vánek jí čechral vlasy a chladil rozpálený obličej. V srdci se jí rodilo pevné odhodlání získat si jeho lásku stůj co stůj.

Ve Vrbovém ji nepoznávali. Chodila stále zamlklá, s nikým nehovořila a Marie Príborská starostlivě pozorovala její bledou tvář.

„Co ti je, Eržiko, dcero moje?“ vyptávala se jí smutně. „Něco tě trápí.“

„To nic, maminko, to nic…,“ usmála se násilně.

Zesmutněl celý zemanský dům. I Michal marně zpíval Eržice nejveselejší písně a marně vyváděl šibalské kousky. Eržika jako by zestárla, pozorovala jeho úsilí nepřítomným zrakem a nakonec řekla:

„Jsi hodný chlapec, Michale, ale nenamáhej se, mě nic nerozveselí.“

„Proč?“

Ale odpovědi se mu nedostalo. Jak by mu mohla odhalit tajemství čachtické paní a ještě strašnější tajemství své, že se zamilovala do zbojníka?

Za několik dnů Eržika k velkému překvapení všech ožila. A to tenkrát, když se poslové z čachtického zámku rozběhli svolávat do Čachtic hajduky a pandury. Po Vrbovém se hemžily stejnokroje, červené jako tvář vzrušené Eržiky.

Poprosila Michala, aby zjistil, co se děje, proč se hajduci a panduři tak rojí.

„Brzy budeme mít dobrou zábavu,“ oznamoval jí Michal. „Čachtickou paní už omrzelo, jak zbojníci vyvádějí, a chce s nimi rázně skoncovat. Svolává do Čachtic hajduky a pandury z celého okolí a uspořádá na zbojníky hon, z něhož ani jeden z nich neunikne.“

„Ani Andrej Drozd?“ zapochybovala.

„Ani ten. Je to sice chlap na pravém místě, to musím přiznat, ale co zmůže sám, anebo s tuctem svých kamarádů proti tolika dokonale vyzbrojeným chlapům?“

Eržičin neklid hodinu od hodiny rostl. Když se stmívalo, oslovila Benjamína Príborského lichotivým hlasem:

„Otče, dovol mi navštívit čachtickou tetu.“

„Co tě to, Eržiko, napadlo? Vždyť už je večer. Teď už ani ve dne není radno toulat se po polích a po lesích. Drozdova zbojnická banda si už moc troufá.“

„To nevadí, otče. Drozd přece neublíží dceři Benjamína Príborského!“

„Jak to myslíš, Eržiko?“

„Myslím, že nezapomněl, jak kdysi s jeho otcem jídal trpký chleba poddaných čachtické paní…“

Připomínka poddanství ho bodla, a proto rázně rozhodl:

„Teď do Čachtic nepojedeš. Když budeš chtít zítra ráno, prosím, to můžeš.“

V zemanském domě už všichni spali, jen Eržika Príborská se nepokojně převalovala na posteli. V polospánku viděla, jak tlupa pandurů a hajduků přemáhá obrovskou silou se bránícího Drozda a jak ho spoutávají a lámou v kole. Ustrašeně vyskočila z postele a divila se, že měsíc tak krásně svítí a takovým jasným svitem zalévá dům i zahradu kolem.

Dlouho stála zamyšleně u okna, potom potichu otevřela dveře a kradla se k Michalovu pokoji.

Neslyšně otevřela i jeho dveře a právě tak je za sebou zavřela.

„Michale!“ zašeptala.

Ale devatenáctiletý hoch spal tvrdým spánkem mládí. Když mu jemně zatřásla ramenem, trhl sebou, jako by ho shodili z oře, na kterém ve snu spěchal do pohádkové krajiny.

Poplašeně se posadil, ale hned se rozesmál.

„To jsi ty, Eržiko? Co se stalo?“

A když se zadíval na její tvář svítící jemnou bledostí, na zářící oči, které se zdály tak nesmírně hluboké, na havraní vlasy splývající jí na ramena a na hruď, nedokázal zatajit svůj obdiv:

„Ty jsi krásná, Eržiko!“

Chytila ho za rukáv jako v horečce, sevřela ho v rozpálených dlaních a šeptala:

„Michale, řekni, jsi opravdu můj bratr a máš mě rád?“

Cítil, jak se jí třesou ruce a její dech pálí.

„Co se ti stalo, Eržiko? Proč se mě ptáš na takové podivné a nepřirozené věci? Co tím sleduješ?“

„Jen mi řekni, jestli mě máš doopravdy rád!“

Objal ji a políbil na čelo:

„Mám tě rád, Eržiko, nejvíc na celém světě!“

„A kdybych na tobě chtěla důkaz tvé lásky, poskytl bys mi ho?“

„Samozřejmě.“

„Hned teď?“

„Hned teď.“

„Tak osedlej koně, ozbroj se a pojď se mnou!“

„A kam, Eržiko?“

„Zachránit mého milého!“

„Ty máš milého?“ vytřeštil oči.

„Mám,“ slzy se ji tiskly do oči. „Mám, ale už ho možná zabili, nebo uvrhli do žaláře…“

„Ty máš milého…,“ šeptal Michal, jako by tomu nebyl schopen uvěřit, a podivný bol mu sevřel srdce.

„Neodsuzuj mě, Michale, a nezlob se na mě. Nikomu jinému na světě bych se nepřiznala. Tys mě vždycky chápal, nikdy jsi mě za nic neodsuzoval. Pochopíš mě i teď.“

„A kdo je tvůj milý?“ přerušil ji netrpělivě.

„Je to zbojník,“ odpověděla sotva slyšitelně.

„Zbojník?“ zeptal se zděšeně.

To bylo to nejstrašnější, co mu mohla říci.

„Andrej Drozd?“ hádal s jakýmsi ulehčením.

„Andrej Drozd!“

Michal Príborský jako každý zeman se na zbojníky zlobil a pohrdal jimi.

Jen Andrej Drozd byl výjimkou. Pro nevšední sílu a odvahu ho v hloubi srdce obdivoval. Proto jeho úžas z Eržičina přiznání, že její milý je zbojník, se zmírňoval a mizel a on si stále jasněji uvědomoval svůj obdiv k Andreji Drozdovi. Z paměti se mu vynořovalo všechno, co o něm slyšel, a každou chvílí v jeho očích rostl. Přistihl se, že mu závidí mohutnou postavu, šílenou odvahu, sílu i pověsti, které o něm jdou světem.

„A on tě miluje?“ zeptal se nakonec.

„Nevím,“ odpověděla třesoucím se hlasem a přemohl ji pláč, který měla celý večer na krajíčku.

„Neplač, Eržiko,“ utěšoval ji Michal. „Není možné, aby někdo neopětoval tvoji lásku…“

Ani nevěděla, proč pláče. Musela plakat, protože měla srdce přeplněné city a pláčem se jí ulevilo.

Michalova víra povznesla i její klesající mysl. Utřela si uslzené oči.

Vypověděla mu celou příhodu, která se odehrála na kraji lesa. Věrně, do všech podrobností. I o události na dvoře zámku, jak Andrej Drozd předstoupil před čachtickou paní s poselstvím Jana Kaliny, sám, jen s holými pěstmi, jak hravě zpřetrhal provazy, a zatímco zvonili na poplach, utekl na Viharovi.

Její vzpomínky byly plné nadšení a obdivu.

„Pojďme, nemeškejme!“ zvolala nakonec.

„Pojďme,“ souhlasil Michal, ochoten bojovat i proti sedmihlavému drakovi. Toužil po vzrušujícím dobrodružství, chtěl Eržice dokázat, že není usmrkaný zbabělec, ale smělý a odvážný chlapec. Opájel se představou, že se stane zachráncem nepřemožitelného Andreje Drozda, že ho v poslední chvíli vyrve z rukou nepřátel.

Musí ho zachránit!

Už za chvíli přikazoval ve stáji rozespalému a překvapenému pacholkovi, aby osedlal jeho a Eržičina koně. Jako zloděj se vkradl do otcovy zbrojnice, sebral čtyři pistole a nastrkal si je za opasek.

Když přecházeli přes dvůr, Eržika si se zálibou měřila jeho bohatýrskou postavu a její oči s uspokojením spočinuly na čtyřech pistolích za jeho opaskem.

„Jsi jako rytíř, který se vypravuje do boje!“ obdivovala ho. Michal se hrdě vypjal a vyšvihl se na koně.

„A abys držel jazyk za zuby!“ osopil se na pacholka, svého vrstevníka, který bojoval s pokušením vzbudit starého pána a zpravit ho o noční vycházce dcery a syna.

„Jestli se opovážíš říci mému otci jen slůvko o tom, že jsme byli v noci pryč, rozmlátím ti hubu!“

Pacholek zavrtěl hlavou a ztratil se ve stáji.

Eržika pobízela koně ostruhami a Michal uháněl za ní. V jízdě ho opravdu předčila. S obdivem sledoval, s jakou jistotou sedí na koni a jak zná každou cestu, každou pěšinu v kraji. Ostrov, Očkov, Korytné, Podolie, Častkovce, Žeľovany, vesnice, kterými projeli nebo v jejichž blízkosti projížděli, zůstávaly jedna za druhou za nimi a černaly se v měsíční noci.

Cestou nepromluvili ani slůvko.

Když se před nimi na čachtickém náměstí zabělala šibenice, Eržika ve zlé předtuše málem spadla z koně. Jak se jí ulehčilo, když se dozvěděla, že to nepostavili šibenici pro Andreje Drozda, ten že je ještě na svobodě, ještě bojuje.

Když se přibližovali k Višňovému, Eržika pojednou zarazila koně a s ní i Michal, jakmile ji dohonil.

„Slyšíš?“ napjatě poslouchala.

„Slyším ukrutný řev. Bojují někde tady,“ odpověděl Michal.

„Seskočíme, přivážeme koně tamhle v houštině a přikrademe se opatrně k bojišti!“ Eržika chtěla co nejdřív vidět, kdo má naději na vítězství.

Kradli se dál a drželi se přitom za ruce jako děti, až nakonec před sebou uviděli šílený zmatek, klubka bojujících, pěsti létající v povětří, uslyšeli bojovný řev a křik i sténání raněných.

„Vylezme tamhle na stráň!“ radil Michal. „Odtud nejlépe přehlédneme celou situaci a uvidíme, co se dá podniknout.“

Ze stráně napjatě sledovali boj.

„Tamhle je, tamhle!“ chytila Eržika rozčileně Michala za ruku a ukazovala prstem.

Ale ani to nebylo zapotřebí. Andrej Drozd o dvě tři hlavy převyšoval útočící. Vždycky popadl některého z nich za nohy, ohnal se jím jako před chvílí ojí a rozrazil sevření útočníků. Ficko se opodál zuřivě rval se dvěma zbojníky a jako slepý se hned tu hned tam divoce vrhl i na hajduka anebo na pandura. Když se vzpamatoval, vrhal se ještě zběsileji na nejbližšího zbojníka. Zuřil. Pokládal hon na zbojníky za hračku a zatím už trvá celou věčnost. Kamkoliv se podívá, všude se hajduk nebo pandur svíjí v bolesti anebo tiše sténá. A Andrej Drozd pořád ještě stojí pevně jako nezlomná socha, sráží každého, kdo se na něj vrhne, a jen se směje a sebevědomým výskáním vlévá do svých druhů vytrvalost a sílu. Při tomhle pohledu se ve Fickovi zrodil plán. Jestli přemohou Andreje Drozda, bude boj vyhrán!

Zpočátku ho chtěl čachtické paní hodit k nohám živého, v řetězech. Ale když na to není naděje, ať radši zahyne, než aby měl on předstoupit před paní poražen.

Když Vavro praštil Ficka sukovicí, rozplácl se Ficko omráčen na zemi.

Vavro si ho už dál nevšímal a ani nemohl, protože panduři se na něj sesypali jako vosy.

Skrytí diváci téměř bez dechu sledovali ze stráně napínavý boj. Ze tmy zářily na Andreje Drozda čtyři nadšené oči, Eržika byla hrdá a šťastná. Hle, hrdina jejích snů stojí pevně a směje se, směje se, protože ze všech stran se na něj vrhají zuřiví, hltaví vlci, hajduci a panduři, aby ho připravili o svobodu a život. Ale ne, nedostanou ho!

TAJEMNÝ VÝSTŘEL, KTERÝ ROZHODL

Eržika pojednou strnula, krev jí stydla v žilách. Napjatě upřela zrak na Ficka, který se před chvílí zřítil k zemí.

„Michale!“ chytila ho křečovitě za ruku. „Podívej se, podívej…“

Ficko nebyl omráčen. Plazí se mezi sténajícími raněnými píď po pídi jako had, plazí se z bojiště pryč. Po čtyřech se už přikrádá k osaměle ležícímu pandurovi a vytahuje mu z opasku pistoli. Potěžkal ji v ruce a plazil se dál.

„Michale, Michale!“ šeptá Eržika a třese se po celém těle.

Ficko jako by ztratil o boj zájem a leze na stráň.

Eržika a Michal trnou. Připadá jim, že je Ficko ve tmě hledá a že se vleče rovnou k nim. Ale po dvou třech krocích se pojednou zastaví, zády k mladé dvojici, zvedá ruku s pistolí a míří. Na Andreje Drozda.

A měsíc, jako by byl jeho spojencem, štědře lije na bojiště bledý přísvit.

Zřetelně je vidět plnou, dobrácky rozesmátou tvář Andreje Drozda a jeho mohutnou, jakoby z kovu ulitou postavu.

„Chcípneš, Andreji Drozde!“ zařval pojednou Ficko bojovně a pevnou rukou mu mířil přesně na hlavu.

Všichni kolem sebou při tom strašném výkřiku trhli a všechny tváře se obrátily ke stráni.

Úsměv z Drozdova obličeje zmizel. Hleděl na stráň, ale nedovtípil se, jaké nebezpečí mu hrozí.

Eržice okamžitě blesklo hlavou, že Ficko Andreje Drozda zastřelí. Ve chvíli si uvědomila, že je ztracen, jestli Fickovi výstřel neznemožní.

Ještě ani ozvěna nevrátila Fickův zuřivý výkřik, když zahřměl ohlušující výstřel.

Ficko zařval ještě zuřivěji než před chvílí, svalil se a kutálel se po stráni dolů. Vřískal zlostí, že mu neviditelný střelec prostřelil ruku, ze které v tu chvíli vyletěla pistole a s ní i jeho naděje na vítězství.

Bojující nechápali, co se děje, jen vyvalovali oči na temnou stráň a na Ficka, který se jim skutálel k nohám a tam se svíjel jako přišlápnutý had a vřeštěl bolestí.

Byla to Eržičina práce. Před chvílí bleskurychle vytrhla z Michalova opasku pistoli – Michal nebyl schopen ani slova ani činu – a namířila na Fickovu paži. Jen co třeskl výstřel, vypověděly jí nervy službu. Zatmělo se jí před očima, zapotácela se a byla by upadla, kdyby ji Michal, který se už vzpamatoval, nezachytil.

Obdivoval Eržiku. Zahanbeně si uvědomil, že nebýt jí, Andrej Drozd by už nežil. Než by se on vžil do situace a vzchopil se k činu, byl by už Ficko dosáhl svého.

Tam dole se první vzpamatoval Andrej Drozd a pandurský kapitán.

Andrej Drozd už uhodl, že zákeřný Ficko se vykradl z toho strašného zmatku a hluku, aby na něj ze stráně klidně mohl namířit pistolí a zastřelit ho. Ale někdo, kdo stál na stráni nad ním, mu v poslední chvíli jeho záměr překazil. V záblesku výstřelu bystrým zrakem zpozoroval dívčí postavu a dívčí tvář. Mihla se před ním jako ve snu a hned ji pohltila hustá tma. Pandurský kapitán ještě nechápal, co se stalo, proto přiběhl k Fickovi přesvědčen, že mu vysvětlí záhadnou událost, která přerušila boj.

Nad chlapy, kteří se nemohli probrat z překvapení, se znovu rozlehl Drozdův pokojný smích.

Jen co se kapitán sklonil nad vřeštícího Ficka, Andrej Drozd k němu přiskočil, popadl ho za krk levou a Ficka pravou rukou.

Vyzvedl je do výšky a srazil je hlavami k sobě, jen to zadunělo.

Panduři a hajduci v tom viděli povel pokračovat v bitvě, ale Drozdův hromový hlas je zarazil:

„Panduři a hajduci! Jestli se ještě některý z vás pohne, rozmlátím hlavy vašich velitelů jako ořechy! Kdo z vás by si chtěl vzít jejich smrt na svědomí?“

A svým zajatcům, kteří se mu zuřivě házeli v rukou, řekl:

„Ficko i ty červený kapitánku, rozkažte těm svým lotrům, aby se hned klidili domů, protože jestli se jen pohnou proti mně a proti mým druhům, prožíváte teď poslední chvíle svého života.“

A aby dodal svým slovům důrazu, neúprosně jim stiskl krk a dal každému po kopanci.

„Tak co? Snad jste neoněměli?“ Prudce s nimi zatřásl. Ficko div nepukl vztekem. Nikdy ve svém životě ještě nebyl tak bezmocný a směšný. Visí tady v ruce Andreje Drozda jako na šibenici a nijak si nemůže pomoci.

Odhodlával se, že radši zahyne, než by přežil takovouhle hanbu a pak se ukázal na očích čachtické paní.

Pandurský kapitán, který byl z jiného těsta, nebojoval proti zbojníkům z nenávisti, ale pouze z povinnosti. Teď měl jenom strach o život. Když mu chvílemi Andrej Drozd pevněji stiskl hrdlo, lapal po vzduchu, jako by se topil. Byl ochoten kapitulovat.

„Copak jste polkli jazyk?“ křičel Drozd na své zajatce a přidal jim zase po kopanci. „Jestli se neozvete, než napočítám do tří, jste syny smrti!“

A hlasem ostrým jako břitva začal počítat:

„Jedna…! Dvě…!“

Pandurský kapitán sebou trhl. Andrej Drozd ho postavil na zem a trochu mu uvolnil krk.

„Panduři!“ zvolal kapitán chrčícím hlasem. „Boj skončil, vraťte se do Čachtic!“

Ficko, vzteky málem bez sebe, sebou zuřivě škubl, a dřív než se Drozd nadál, kapitána kopl.

„Zbabělče!“ zařval.

Drozd mu sevřel hrdlo, takže místo zuřivých slov bylo slyšet jen chrčení.

„Teď jsi červený jako stejnokroj těch tvých pochopů,“ ozval se Drozd zlověstným hlasem. „Za chvíli budeš modrý jako tvůj kabátec a čerti uvítají tvou černou duši v pekle. Ale ještě ti dopřeji chvíli na rozmyšlení,“ povolil sevření prstů, které se bořily do Fickova hrdla. „Budu ještě jednou počítat do tří. A pak bude po tobě, jestli se neumoudříš!“

Ficko si už myslel, že nadešla jeho poslední chvíle. Teď když mu Drozd dopřál novou možnost zachránit si život, strach před smrtí, které už hleděl do tváře, přemohl všechno. Co na tom, že si život zachrání tak hanebně?

Alespoň bude mít možnost pomstít se pomstou, o jaké ještě nikdy nikdo neslyšel. Jen žít, žít, za každou cenu žít! A nakonec se utěšoval i tím, že ta hanba nebude tak strašná. Protože co si může počít sám se svými hajduky, když se pandurský kapitán zbaběle vzdal. On si to odnese, na něm se vybouří hněv i vztek čachtické paní.

„Jedna…! Dvě…!“ počítal Drozd za hrobového ticha.

„Dost!“ zasyčel Ficko. „Vzdávám se!“

„Ty se nemáš co vzdávat,“ zasmál se Drozd, „za tebe a tvůj život, jak tě tu tak držím, by nikdo nedal ani děravý denár! Rozkaž hajdukům, ať zmizí!“

Ficko poslechl.

„Panduři, hajduci!“ zvolal Andrej Drozd. „Vraťte se do Čachtic bez velitelů! Pustíme je až ráno. Vím, že jen co by byli volní, hnali by vás do boje dál. Ale my už nemáme na rvačky kdy. Máme ještě před sebou dlouhou cestu. A taky vás trochu litujeme. Tvářičky máte jako malované a huby vám otékají a modrají.“

Panduři a hajduci se sbírali. Svolávali a chytali rozutíkané koně, zvedali ze země raněné druhy, tahali je na koně a ty, co nedokázali sedět v sedle, snášeli na jedno místo a utěšovali je, že se pro ně vrátí.

Zbojníci spoutali Ficka a pandurského kapitána, hodili je na vůz a zapřáhli koně. Byli veselí, žertovali, nezbedně pokřikovali na pandury a hajduky, pohvizdovali a prozpěvovali si.

Jen Andrej Drozd stál v tom ruchu nečinně, zamyšleně. Zkoumavě hleděl na stráň, která se černala v neproniknutelné tmě. Za chvíli se pohnul a zamířil k místu, odkud zazněl výstřel, v jehož zablesknutí se mihla ta tvář…

„Pojďme, Michale, pojďme!“ tahala Eržika Michala za ruku.

Co se natoužila po setkání s ním, uvidět ho, uslyšet jeho hlas! A teď když se k ní přibližuje, pudí ji cosi pryč, cosi ji odhání. Ne, teď se s ním nesmí setkat. Nesmí se dozvědět, že mu zachránila život. Nechce jeho vděčnost, chce od něho víc, jeho srdce…

Ale utéci nebylo možné. Andrej Drozd, jako by viděl i potmě, jistými kroky vystupoval na stráň. Eržika a Michal se ani nenadáli a už stál u nich a cítili na sobě jeho zkoumavý zrak.

„Jsi to ty, Eržiko Príborská?“ zeptal se přitlumeným, něžným a rozechvělým hlasem, jakým ho ještě Eržika neslyšela hovořit.

„Ano, já,“ odpověděla plaše a celým tělem se jí rozlilo horko.

„A kdo to stojí vedle tebe?“

„Můj bratr Michal.“

„Kdo to vystřelil Fickovi pistoli z ruky?“

Eržika rozpačitě mlčela. Ale jen chvíli, pak vyhrkla:

„Michal!“

„Ne, to Eržika!“ protestoval Michal poplašen. „Pistoli, ze které vystřelila, ještě drží v ruce…“

„Ukaž tu pistoli, Eržiko!“

Podala mu ji, a když se jejich ruce mimoděk setkaly, zachvěla se.

„Jste statečné a smělé děti,“ řekl Andrej Drozd. „Tuhle pistoli si vezmu na památku.“

Strčil si pistoli za opasek a zahleděl se na Eržiku Príborskou, nerozhodně stál. V duši se mu odehrával boj. Pak přistoupil k Eržice, chytil ji jemně pod paží, jako pírko ji zvedl a přitiskl k sobě. A políbil ji na rty.

Když ji zase postavil, se slzami štěstí v očích se jako omámená zapotácela. Potom vztáhla ruce, aby ho objala a vyznala se mu, že ho miluje…

Ale on už beze slova odcházel, už sestupoval ze stráně, už se dole vmísil mezi své druhy.

Hleděla za ním skrz slzy a propukla v pláč.

„On mě políbil… Miluje mě…,“ šeptala a Michal ji bezradně hladil po vlasech a rozpálených tvářích.

Divná bolest mu svírala srdce. Měl by být šťasten, když je jeho sestra šťastná. Ale nedokáže se radovat, bolí ho srdce.

Andrej Drozd líbal Eržiku. Líbal ji!

Kdo by mu dokázal říci, proč ho ten polibek tak pálí, proč mu rozlil v srdci tolik trpkosti?

„Eržiko,“ ozval se, jako by ji probouzel ze sna, „už musíme jít.“

Panduři a hajduci odcházeli. Ale ne se zpěvem, bojovým pokřikem a nadšením, jak se sem přihnali. Nebodali koně ostruhami. Kráčeli beze slova jako pochmurný pohřební průvod.

„Kde je Kalina?“ zeptal se Andrej Drozd. Ale nikdo mu neuměl odpovědět.

„Vavro,“ přikázal vůdce zbojníků, „ty se vrátíš do Čachtic a vyzvíš, jestli se mu něco nestalo.“

Pak se k němu naklonil a pošeptal mu, kam se má vrátit.

Za chvíli zůstala na bojišti jenom kupa sténajících pandurů a hajduků.

Eržika s Michalem sestupovala ze stráně ke svým koním a zbojníci na dvou vozech zamířili k Novému Mestu.

Když zbojníci projížděli pod Skalským vrchem, vůz, na kterém byl Ficko a pandurský kapitán, zastavil. Andrej Drozd popadl jednou rukou Ficka, druhou kapitána a hodil je do příkopu u cesty.

„Tady si počkáte do rána, anebo do večera, jestli vás dřív nenajdou!“

6

Jako o soudném dnu

HANEBNÝ NÁVRAT, TRPKÁ ODPLATA

Otcové města, kteří se shromáždili u starosty Kubanoviče, se dlouho a bouřlivě radili. Jeden každý měl na zámek nějakou stížnost. Všichni se horšili, že čachtická paní nedbá práva privilegií, udělených městu různými panovníky. A nebude trvat dlouho – alespoň se tak zdá – a bude se svobodnými občany jednat, jako by to byli poddaní.

Otcové města se odhodlali jít rovnou na zámek a tam ústy nejvýřečnějšího z nich, Jana Ponicena, přednést protest města proti věšení na čachtickém náměstí.

Právě když vycházeli ze starostova domu, vraceli se panduři a hajduci z bitky se zbojníky.

V hloučcích, někteří koňmo, někteří pěšky se vlekli, jako by šli na popraviště. Trnuli, co je čeká, až předstoupí před paní poraženi a bez velitelů.

Celé Čachtice se vyhrnuly na ulici.

Přestože se poražení vraceli tiše a zkroušeně, občané, kteří v rozčileném očekávání výsledku boje pod hradem a ranní popravy nezamhouřili oka, je zaslechli. Byl to pro červené strážce panské moci a veřejného pořádku ostudný pochod. Ostudnější než návrat z prohrané války, ve které by jim nepřátelé na potupu uřezali nosy a uši. To by alespoň v očích přihlížejících vyvolalo slzy soucitu a lidé by zahořeli hněvem. Ale je nepolituje nikdo.

Ze všech stran se ozývají posměšné a uštěpačné poznámky; jako by kolem dokola hořely domy a ze střech na ně dopadaly hořící třísky:

„Chudáčkové, to vám ti zbojníci dali…“

„A kde máte koně? Snad na ně nedostali zálusk zbojníci?“

„A co velitelé? Ty jste ztratili cestou?“

„Ubožáci, ve vaší kůži bych nechtěl být!“

Nebylo človíčka, který by po vracejících se nehodil nějakou otázkou nebo poznámkou, zdánlivě soustrastnou, ale ve skutečnosti pichlavou. Panduři a hajduci, uondaní a nejistě sedící v sedlech, se proti těmto žihadlům obrňovali nevšímavostí. Občané v čele se starostou a farářem vykročili za průvodem těch honců na lidi k zámku.

Co udělá čachtická paní, až se dozví, že Ficka a kapitána zbojníci zajali?

To bude podívaná! S tichou hrůzou v srdci mysleli na Jana Kalinu. Chudák, za chvíli mu zmrzačí ruku a potom ho oběsí…

Brána zámku se rozšklebila jako obrovská ústa a panduři a hajduci se hrnuli do dvora. Čachtičané zůstali před bránou a přebíhali po dvoře jenom očima. Tamhle už je pro paní připraveno křeslo s baldachýnem a kousek vedle lavice. Opodál stojí nový mladý zámečník a zamyšleně pohlíží do ohně, ve kterém se rozpalují kleště. Kata Benecká se služkami se motá kolem klokotajících kotlů, ve kterých se vaří guláš, a vedle se kulatí tři obrovské sudy vína. Pro vítěze nachystali panečku štědrou výslužku!

A tamhle, co by od zámku kamenem dohodil, se pod hvězdnou oblohou černá stodola s obrovskými otevřenými vraty, aby se unavení bojovníci mohli co nejdřív oddat odpočinku na lůžkách z vonného sena.

„Už jdou, už jsou tu,“ křičí Ilona Jó. Ani nevyzvídá, kolik zbojníků zajali, a střemhlav utíká, aby paní co nejdřív zvěstovala, že se panduři a hajduci již vrátili.

Alžběta Báthoryová neměla po celý večer klid.

Vzrušovalo ji vědomí, že právě teď se v podzemním žaláři připravuje na smrt odvážlivec, který si dovolil jí vyhrožovat, a za Višňovým přitom ohromná přesila drtí jeho společníky. Než nadejde ráno, bude vítr na šibenicích rozhoupávat jejich mrtvoly a nad nimi budou krákat vrány.

Neklid ji poháněl z pokoje do pokoje, v šatně vyhazovala z truhlic šaty a nenávistně dupala po skvostných černých sukních, vestách a kabátcích, v nichž oplakávala manžela. Vševědoucí Majorová ji dnes přesvědčila, že černá barva zabíjí krásu, že je hrobem mládí. Proto si umínila, že zničí všechny ty černé hadry a ponechá si jen šatstvo hýřící živými, jasnými a pestrými barvami. Patnáct švadlen jí už šije nové roucho z růžového hedvábí. Bude jakoby sešito z tisíců lupínků a ona se v něm zaskví v celé své kráse.

Když Ilona Jó hlásila návrat pandurů a hajduků, Alžběta Báthoryová právě zbožně naslouchala radám Majorové. Dala by té vyschlé stařeně ruce pozlatit za vzácná naučení, jak si zachovat krásu a oddálit stárnutí. Ona jí otevřela oči, ona jí dala recept. Jen jí má co děkovat, že bude krásná, nejkrásnější paní v celých Uhrách.

Vyběhla na dvůr. Byla u vytržení. Zúčtuje se svými nepřáteli a ukáže, co čeká každého, kdo se odváží zkřížit jí cestu.

Ale jen co dosedla do křesla, její nadšení vyprchalo. Zaraženě přeběhla pohledem po pandurech a hajducích, kteří místo aby hulákali zpiti vítězstvím, klopili hlavy!

„Co je?“ vykřikla se zlou předtuchou.

„Ficko a kapitán vydali rozkaz, abychom nechali boje a vrátili se do Čachtic,“ bojácně odpověděl jeden z poražených.

Jako by do ní hrom udeřil. Vyskočila.

„A kde je Ficko a kapitán?“ zaječela.

„Zbojníci je odtáhli a pustí je až k ránu,“ ozvala se bojácná odpověď.

Tu se paní vrhla na hajduky jako šílená.

„Vy lotři, svého velitele jste zbaběle vydali napospas zbojníkům!“

A už zazněl povel k trestu, pro hajduky nejstrašnějšímu.

Zasvištěly lískovky a hole. Hajduci se museli bít navzájem, a to co nejzuřivěji. Když se paní zazdálo, že jeden z hajduků tluče své druhy jen nějak mdle, zařvala na něj, hajduk pokorně přivrávoral a paní ho sama tak zřezala, že se rozplácl na zemi docela bez sebe. Hajduci, vystrašení tímto příkladem, mlátili do sebe ze všech sil. A jeden za druhým padali na zem a řvali bolestí.

Čachtičané strnule přihlíželi. Přáli hajdukům potrestání, ale teď když viděli, jak se na panin rozkaz mlátí hlava nehlava, jak křičí bolestí a padají na zem, probudil se v nich lidský soucit. Zvlášť když se Alžběta Báthoryová začala smát jako šílená, když sama popadla hůl a vrhala se na sténající hajduky a holí je mlátila ostošest. Pak se vrhla na pandury. Vyhlížela skutečně jako dračice, jen její oči by ještě měly sypat blesky a ústa chrlit plameny.

Vříská na pandury bohapusté nadávky, vrhá se mezi ně jako jestřáb, zuřivě se ohání holí a panduři prchají jako hejno splašených slepic.

A paní se rozbíhá hned za jedním, hned za druhým, celá už udýchaná a od křiku ochraptělá.

U kotlů se znovu rozkřikuje:

„To tak, ještě guláš byste chtěli a víno, ne? Roztaveným olovem bych vás měla nakrmit!“

A holí převrhne kotel. Maso s vonnou šťávou vytéká do plamenů. Oheň prská, syčí, valí se pára. A paní běží dál, k sudům, holí jako kyjem vyráží dna, víno tryská ze sudů a žíznivá země je pije. Vůně vína stoupá a nade dvorem se mísí s vůní guláše; hajdukům bezmocně ležícím na zemi i pandurům v koutech dvora se sbíhají sliny.

Čachtická paní je už znavená. Nehybní hajduci ji už nedráždí, hledá další oběť, na které by se vybila. Tamhle u převržených kotlů ještě stále bezradně stojí Kata, u křesla s baldachýnem Ilona, Anna a Dora, která se k nim přidala teprve před chvilkou. A opodál u ohně, ve kterém se rozpalují kleště, stojí zámečník Pavel Lederer. Kromě nich není na dvoře živáčka. Panduři se poschovávali v temných koutech dvora.

Ilona a Anna si přály, aby panin hněv stihl Doru. Když už přišla o paninu přízeň, myslely si, že se jí neodváží na oči, alespoň dokud nepřivede Magdalénu Kalinovou. A opravdu, panin divoký pohled se upírá na Doru. Jenže žárlivé a nepřející služky jsou zklamané, protože rozkaz je dalším vyznamenáním:

„Doro, přiveď Jana Kalinu!“

PROTEST

Dora pevnými kroky pospíšila pryč a paní si sedla do křesla.

Otcové města v čele zástupu obyvatel usoudili, že nadešla chvíle vhodná k tomu, aby předstoupili před čachtickou paní. Když se, vedeni Janem Ponicenem, rozvážně blížili, měřila si je paní zachmuřeným pohledem.

„Co chcete?“ zeptala se chladně.

„Přicházíme ve jménu města Čachtic,“ začal Jan Ponicenus a důstojně se napřímil.

„Za posledních dnů jsem poznala, že sem chodíte velice rád,“ ušklíbla se paní. „A zbytečně. Není to tak dávno, co jsem vám řekla, čeho se máte držet, a víte, že pro vás a pro vaši církev by bylo nejlepší, kdybyste se od zámku přestěhoval na sto mil daleko, jestli vám překáží.“

„Nepřekročil jsem práh zámku ze své vůle, ale z pověření města Čachtic,“ pronesl farář přísným hlasem, „a prosím, abyste protest vyslechla!“

„Jaký protest?“ vybuchla paní.

Popadla ji zuřivost při pohledu na toho hrdého starce. Rozhodla se, že ho musí co nejdřív zneškodnit.

Opanovala se a řekla mrazivě: „Poslouchám vás.“

„Naší povinností je starat se o mravní a hmotný blahobyt města i bdít nad jeho právy a dobrým jménem; nezkoumáme, nakolik je Vaše hraběcí Milost oprávněna vynášet rozsudky smrti a zasahovat tak svévolně do záležitostí soudu…“

„Z toho ať vás hlava nebolí,“ skočila mu do řeči podrážděně, „kdybyste, pane faráři, s váženými otci města dostali chuť zkoumat můj čin, ujišťuji vás, že jsem neporušila zákon a nezasáhla do pravomoci soudů. Všechny okolnosti si vyžádaly, aby Jan Kalina, buřič a zbojník, byl okamžitě zneškodněn.

Ale poslechněme si, nad čím vlastně se otcové města pozastavují!“

„Ještě jednou opakuji, Vaše hraběcí Milosti,“ hovořil Ponicenus rozvážně, přestože v něm krev jen vřela, „nezkoumáme, nakolik jste byla oprávněna učinit, co činíte.“

„Jak laskavé od vás,“ přerušila ho jedovatě.

„Nezkoumáme to,“ pokračoval farář tvrdošíjně, „protože jsme přesvědčeni, že to vyšetří lidé, kteří jsou povoláni bdít nad dodržováním zákonů.“

„Nemám chuť poslouchat kázání,“ obořila se na něj Alžběta Báthoryová, „mluvte stručně.“

Jan Ponicenus byl už všecek pobouřen. Nit připravené řeči se mu přetrhla. Vybuchl:

„Na čachtickém náměstí ještě šibenice nestála. Protestujeme, aby se na náměstí věšelo!“

„Protestujeme!“ vykřikli i občané, kteří stáli za farářem, roztrpčení zpupným postojem paní. A také před zámkem se ozvaly výkřiky:

„Protestujeme! “

„Cha-cha-cha!“ zaznělo jim v odpověď. „Vím, že kamenem úrazu není to, že má být poprava na náměstí, ale že tam má být popraven právě zbojník Kalina. Jestli si to s tím protestem nerozmyslíte, obžaluji město Čachtice u vrchnosti, že se tajně paktuje se zbojníky a že jim nadržuje. Čachtice pak budou moci dokázat svou úctu k zákonu tím, že se budou jako pečlivá matka starat o několik setnin německých žoldnéřů!“

A rozesmála se smíchem, ze kterého sršelo sebevědomí, že jsou proti ní všichni bezmocní.

„Tak ještě protestujete?“ zeptala se hrozivě.

Otce města na okamžik zastrašily její hrozby, že jim přivede na krk žoldáky, kteří vybrakují pokladnici města, rozvrátí klid rodin a vyjedí komory měšťanů.

Ale nakonec ani tahle strašlivá představa nezchladila jejich rozhořčení a volali hromovými hlasy:

„Protestujeme.“

Mezitím se od brány nepozorovaně blížila drobná, shrbená postava ženy.

Byla to stará Kalinová. Dlouho vyčkávala návratu Maryši Šútovské, ale když viděla, že čeká marně, v zoufalství se rozhodla, že ji půjde hledat.

Nikde ji nenašla, a tak dozrálo v její utrápené duši odhodlání, že předstoupí před čachtickou paní.

Zastavila se před ní a napřímila se s takovou hrdostí, že se překvapeným otcům města zdálo, že vyrostla.

„Také já protestuji, čachtická paní,“ zvolala dojímavým hlasem. „Nerodila jsem děti proto, abys je ty vyvraždila. Sebrala jsi mi dceru kvůli synovi, ze kterého jsi udělala zbojníka. Dala jsi postavit šibenicí a dnešní noci odvlekly tvé Ďáblu zaprodané služky do žaláře Maryšu Šútovskou, moji poslední útěchu.“

Stařenin nečekaný příchod a její vzrušená obžaloba paní natolik zmátly, že honem nevěděla, jak jí zavřít ústa a na místě ztrestat její troufalost.

„Kdopak viděl, že to děvče odvlekly paniny služky?“ hrozivě vykřikla na stařenu Ilona.

„Když se v Čachticích nebo širokém dalekém okolí ztratí děvče, každý ví, že zmizelo v podzemních žalářích čachtického zámku,“ zvolala Kalinová s nejhlubším přesvědčením.

Jan Ponicenus s obdivem hleděl na stařenu, na ubohou poddanou, jíž vlila mateřská láska do žil tolik odvahy, že si troufla předstoupit před svou paní s tak těžkým obviněním.

Přistoupila k paní s hlavou hrdě vztyčenou a rozhodila ruce, jako by chtěla ukázat, že nemá žádné zbraně, a podtrhnout tak svou bezmocnost:

„Tady mě máš, čachtická paní,“ volala srdcervoucím hlasem, „zatni do mě své drápy jako krvelačná dračice, když ti dělá rozkoš lidské utrpení a smrt, ukonči můj život, protože pro mě už nemá žádnou cenu, když jsi mě obrala o všechny děti.“

Vtom se na ni paní vrhla jako šílená, bušila ji pěstí do obličeje, bila ji a kopala.

„Tu máš, tu máš, ty plémě buřičské! Chcípni, chcípni, jako chcípnou tvoji pancharti,“ syčela na ni.

Stařena beze slova držela.

Diváci s hrůzou přihlíželi tomu výbuchu lidského vzteku a sem tam se ozvaly rozhořčené výkřiky.

Když stařena klesla na zem, křikla paní na své služky:

„Odneste ji do žaláře!“

Vtom ji napadla ďábelská myšlenka:

„Ne, počkejte chvíli, ať si s sebou může vzít na památku a pro potěšení tři synovy prsty! Zámečníku!“ vykřikla na Pavla Lederera. „Dej sem kleště, já sama mu ty prsty utrhnu… Ilono, běž popohnat Doru.“

Pavel Lederer ještě na honem omotal dlouhé, dřevem obložené rukojeti hadry, protože byly příliš rozpálené, a pak nesl kleště opatrně jako pochodeň. Zdálo se, že žhavé kleště hoří jako plamenný jazyk, jiskry zasršely a ozářily na okamžik celou postavu čachtické paní.

Napětí na dvoře vrcholilo.

NĚKDO ZMIZEL, NĚKDO SE OBJEVIL

Dvůr zašuměl vyděšeným povzdechem.

Ze dveří se vyřítila Dora a za ní Ilona.

Paní vypadly ve zlé předtuše kleště z rukou.

„Co se stalo?“ zařvala.

„Žalář je prázdný“ zoufale vykřikla Dora. „Kalina zmizel a nezůstala po něm ani stopa. Dveře žaláře byly zamčené, ale za nimi jsem našla jen provaz kterým byl svázán.“

Do staré matky vlila zpráva o synově útěku život.

Čachtičané se rozjásali.

Kdo by se staral, že zítra by ho mohli volat k odpovědnosti za výbuch radosti nad útěkem zbojníka?

Alžběta Báthoryová se jen s námahou probírala z překvapení. Snad celý svět se proti ní spikl. V návalu vzteku jí mozek vypovídal službu. Nevěděla, jak umlčet ten jásot, smýt hanbu, která ji tak nečekaně postihla.

„Pod mou střechou se ukrývá zrádce!“ vybuchla nakonec pomstychtivě a vrhla na služebnictvo jestřábí pohled, jako by si vybírala, na koho svrhnout podezření ze zrady a hned ho příkladně potrestat, aby kleště nezůstaly rozžhavené zbytečně a také šibenice aby si přišla na své.

Každým, kdo na sobě ucítil její pohled, otřásla hrůza, zda se v nejbližší chvíli nestane bezmocnou hříčkou její pomsty.

I Čachtičané zmlkli. Vzpamatovali se, uvědomili si, že měli svou radost potlačit.

Stalo se však, co nikdo neočekával.

Před čachtickou paní skočil jeden z hajduků. Znenadání, jako by vyrostl ze země. Hajduk rozložité postavy, který vykřikl mohutným hlasem:

„Ano, máš pod svou střechou zrádce, čachtická paní! Zrádce, který zaprodal kamaráda!“

A jako smršť se mihl dvorem, rozehnal se po Pavlu Ledererovi a začal mu bušit pěstí do hlavy, až se zámečník svalil na zem jako poražený strom.

„To máš závdavek na to, co ještě za svou zradu dostaneš!“

A dalším skokem už zase stál před čachtickou paní:

„A tobě, ty dračice, trochu posvítím!“

Popadl kleště, rozevřel je a natáhl se po Alžbětě Báthoryové. Vyjekla bolestí. Štípl ji kleštěmi do stehna.

„Tu máš, abys věděla, jak to chutná, rvát rozžhavenými kleštěmi živé lidské tělo!“

Ještě jeden skok a pozvedl starou Kalinovou:

„Pojďte, babičko, my vás nedáme!“

Než se přihlížející nadáli, posadil hajduk stařenu na koně, vyšvihl se za ni a uháněl pryč.

Čachtičané mu uskakovali z cesty a překvapeně vykřikovali: „Vavro!

To je Vavro!“

Ano, byl to zbojník Vavro. Když ho Andrej Drozd poslal do Čachtic, aby vyzvěděl, co se stalo s Janem Kalinou, napadlo ho, aby vysvlékl zmrzačeného hajduka a přistrojil se do jeho mundúru. Tak se nenápadně dostal do zámku a vmísil se mezi pandury, aby ho hajduci nepoznali. Když se panduři rozprchli po temných koutech dvora, nepozorovaně se přikradl za převrácený kotel. Jen panduři ho viděli a obdivovali jeho hlad. Mysleli si, že ho přilákala vůně masa. Vavro však chtěl co nejblíž k čachtické paní, aby mohl ve vhodnou chvíli zakročit. Když se mu to nepodaří, podpálí za zámkem stodolu a stohy, aby zbojníci z ozářené oblohy vyčetli, že kamarád je v nebezpečí, a přiběhli mu na pomoc. Když ale Kalina bůhví jak utekl, rozhodl se, že zachrání jeho matku.

A už zmizel za bránou.

Paní, zmožená víc bolestí než hněvem a vztekem, klesla do náručí svých služebnic.

„Zmizte, okamžitě zmizte,“ vykřikla ještě na Čachtičany, náramně spokojené s vývojem událostí, a zuřivě se rozplakala.

Nemohla se ani hnout, ale když ji služky odnášely, nepohnul její nářek ani jediným srdcem.

Čachtičané mlčky odcházeli.

Celý zámek byl na nohou. Mladé služky pobíhaly ze síně do síně jako ptáci v kleci, poplašené a vyděšené. Uklízely při světle svíček, aby se všech-no lesklo, aby nikde neuvízlo ani smítko, ani zrnko prachu.

Švadleny třesoucíma se rukama došívaly panino nové skvostné roucho.

Mučivý nepokoj trýznil jejich mladé duše a křičel jim z očí, vpadlých od neustálého bdění.

I ty tři babice, Doru, Ilonu a Annu, přepadaly nedobré předtuchy. Zamračeně se motaly mezi děvčaty. Dveře ložnice natolik upoutávaly jejich pozornost, že děvčata ani neokřikovaly.

Chvílemi z ložnice zaslechly pronikavé výkřiky. Takhle křičet bolestí svou paní ještě neslyšely, přestože jí už slouží dlouhá léta. Bolestné výkřiky však jejich soucit neprobudily. Jenom strach jako dosud ještě nikdy. Co kdyby je najednou obvinila, že skoro všechno, co se stalo, mají na svědomí? Co kdyby si umínila, že je potrestá za útěk Magdy Kalinové a Jana Kaliny i za nezdary a pokoření, za které vůbec nemohou? Po scvrklé kůži jim přebíhal mráz.

Společný strach a společné nebezpečí řevnivé soupeřky sblížilo. Anna Darabulová, Dora Sentešová a Ilona Jó daly přede dveřmi ložnice hlavy dohromady a radily se, jak se zachránit.

Děvčata na ně hleděla s úžasem.

Když se tyhle babice, na smrt znepřátelené v boji o paninu přízeň, takhle shodnou a spojenými silami něco kují a vymýšlejí, je dost důvodů ke strachu.

DVANÁCT DĚVČAT NA UMRLČÍM LOŽI

Alžběta Báthoryová se na svém vysokém lůžku s baldachýnem zmítala bolestí a Majorová, která stála na schůdku u postele, se skláněla nad ní.

„Už jenom chvilku, hraběcí Milosti, a bude po bolesti,“ utěšovala ji.

Vavro ji štípl důkladně. Nad kolenem měla ránu, jako by se jí do stehna zakously dravčí tesáky.

„Zabiji tě, Majorová,“ křičela paní a zatínala zuby, když jí Majorová vymývala ránu olejem a natírala hojivou mastí. Rána ji po hojivé masti nesnesitelně pálila a škubavá bolest sílila. Mastičkářka nad ní stála se sebe-vědomým úsměvem:

„Ještě chvilku, hraběcí Milostí, a pak zapomenete, že vás vůbec něco bolelo.“

A opravdu, paní si už v posteli ulehčeně sedla.

Rána na noze ji už přestávala pálit, ale tím víc ji začínala pálit její zraněná pýcha a hrdost; pokoření, které se jí dostalo od zbojníků, a vzdor města Čachtice a jeho obyvatel. Představa měšťanů, kteří jásali nad tajemným útěkem Jana Kaliny, v ní vyvolávala zuřivost. Její tvář se tak hrozivě změnila, že Majorová ustrašeně seskočila ze schůdku u postele.

„Běda jim, má pomsta je nemine“ vykřikla tak zuřivě, že staré služky polekaně uskočily ode dveří a děvčata v síních se otřásla.

Když se podívala na temně zapálenou ránu, natřenou černou, zapáchající mastí, vykřikla ještě zuřivěji.

„Za dva za tři týdny se rána úplně zahojí,“ upokojovala ji Majorová.

„Úplně a beze stopy?“

„Úplně a možná i beze stopy.“

„Jenom možná?“ zeptala se podrážděně.

„Jsem jenom hloupé stvoření,“ odpověděla Majorová opatrně, „nemoudrá, jen s trochou zkušeností. Menší popáleniny umím zahojit beze stopy. Ale po takovéhle větší ráně nevím, jestli nezůstane tmavší jizva. Doporučovala bych, hraběcí Milosti, aby vyhledala moudrého a učeného doktora. V Prešpurku je prý doktor a ten dělá hotové zázraky.“

Paní byla okamžitě rozhodnuta, že se co nejdřív vypraví do Prešpurku.

Stejně tam musí vyhledat Juraje Thurza, obžalovat Čachtice, že nadržují zbojníkům, a poprosit ho, aby na potrestání města, na ochranu před zbojníky a na jejich pochytání poslal do Čachtic vojsko.

Majorová ránu starostlivě zavázala.

Utišená bolest, naděje na úplné vyléčení, vyhlídky na to, že Čachtice pokoří, i na krutou pomstu, kterou postihne zbojníky, rozjasnily na chvilku tvář čachtické paní. Staré služky, jako by to vycítily, se hned odvážily přihlásit o rozkazy.

„Paní hraběnko,“ sebevědomě oznamovala Dora Sentešová, „švadleny právě došily nové šaty!“

„Šaty, jaké ještě nikdo nikdy nespatřil“ dodala Ilona.

„Nebylo by dobré je hned vyzkoušet, paní hraběnko?“ přidala si i Anna.

„Nové šaty,“ čile vykřikla paní a už myslela jenom na to, jak se zaskví v růžových hedvábných šatech.

V šatně si stoupla před zrcadlo, shodila kroj myjavské krasavice a švadleny ji oblékly do skvostného roucha, které přinesly na rukou jako pápěří, beze slova, s ustrašenými tvářemi a tlukoucím srdcem.

V šatně panovalo hrobové ticho.

Paní se oblékala do nových šatů. Přistoupila k zrcadlu a prohlížela se ze všech stran. Potom se nahnula blíž k zrcadlu a bedlivě hleděla na vlastní tvář. Množství svíček zaplavovalo šatnu jasným světlem.

Tvář Alžběty Báthoryové byla bledá, oči zapadlé, bez lesku, na vysokém čele i kolem úst se rýsovaly vrásky.

Zhrozila se pohledu na vlastní vadnoucí obličej, vyhaslý lesk očí a mizející krásu.

Staré služky už věděly, že když se panino čelo zlověstně zamračí při pohledu na sebe, je třeba k ní přivést děvčata, obvinit je z nějaké chyby, aby při zběsilém trestání, v bolesti, křiku a úzkosti třesoucích se, vřískajících a krvácejících mladých stvoření našla úlevu.

Dora přistoupila k paní, vzala do ruky lem šatů a zlostně na švadleny vykřikla:

„Která z vás to vroubila?“

Ani jedna ze švadlen se nepřihlásila, všechny byly strachem jako zkamenělé.

„Která z vás to šila?“ vrhla na děvčata zkoumavý pohled.

Tu se už také paní obrátila na švadleny, popuzená, že se dopustily chyb.

„Stehy jsou tak nepravidelné a hrubé, jako by to nebylo šito nití, ale provazem!“ ukazovala Dora paní udavačskýma očima.

Alžběta Báthoryová hleděla na jemné, pravidelné stehy. A jemné stehy v jejích očích každou chvíli hrubly a hrubly a její zachmuřená tvář se chmuřila ještě víc.

„Která z vás to šila?“ vrhla na děvčata pátravý pohled.

A když nedostala odpověď, zaječela mrazivě:

„Tak si to odpykáte všechny!“

A pak se paní a tři babizny předstihovaly v mučení. Překonávaly se v ukrutnostech, takže výkřiky trýzněných děvčat prorážely silnými zdmi a žalobně se prodíraly ven, do šera ranního úsvitu.

Když Alžběta Báthoryová odcházela na Ilonino zašeptání ze šatny, ve které dvanáct zmučených švadlenek leželo na černých šatech, vyházených z truhlic, jako na umrlčím lůžku, slunce už pozvolna vystupovalo na oblohu.

Alžběta Báthoryová s Ilonou, Dorou a Annou sestupovala do podzemí.

V jedné z chodeb se od nich Ilona oddělila a zamířila k žaláři, ve kterém byla Maryša Šútovská.

Po celou noc nezamhouřila oka. Vyplakala všechny slzy. Únavou a zimou přemožená upadla za svítání schoulená u mříže do hlubokého spánku.

Probudil ji Ilonin hlas:

„Tak pojď, holubičko, ukážeme ti krásnou panenku, s jakou sis ještě nehrála. Úplně celá je ze železa…“

PROZRAZENÉ DOBRODRUŽSTVÍ

Ještě se ani nerozednilo a Eržika s Michalem už byla doma, ve Vrbovém.

Eržika, jíž srdce bouřlivě tlouklo, na svém koni uháněla, jako by letěla o závod se svými plány, které spřádala její vzrušená fantazie.

Skálopevně věřila, že ji Andrej Drozd miluje. Cítila to, když ji tam na stráni objal a na rty jí vtiskl horoucí polibek. Radost z lásky se však kalila.

Co je jim platné, že se mají rádi, když je mezi nimi taková propast? Zatímco ona je zemanská dcera, on je zbojník, který nikdy neví, jestli se ještě dožije rána. Pro ni vyhledávají urozené paní po zemanských domech urozeného a bohatého ženicha, zatímco pro Andreje Drozda vymýšlí čachtická paní nejkrutější pomstu.

Michal jí sotva stačil. Jeho srdce nezranila láska, a přece je svíral žal.

Marně se přemáhal, nemohl se zbavit jakési nesmyslné žárlivosti. Eržika je šťastná, protože miluje a je milována, a její štěstí je pro něj mukou. Marně se odsuzoval a káral sám sebe.

Jejich odchodu z domu si nikdo nevšiml, pacholek si nechtěl svého mladého pána rozhněvat, a tak raději držel jazyk za zuby. Po návratu se opatrně vkradli do svých pokojů a unavení, vyčerpaní vzrušením a promrzlí nočním chladem okamžitě usnuli.

Slunce ještě nevystoupilo o mnoho nad obzor, když je probudil křik.

Vyskočili z postelí a naslouchali.

Benjamín Príborský, klidný a tichý člověk, teď křičel, jako by ho na nože bral:

„A koho máš poslouchat, co? Ty ničemo!“

Přitom se ozvaly zvuky, o kterých nebylo těžké si domyslet, že jsou to pořádné facky, jaké umí rozdávat jenom otcova mohutná a široká dlaň.

Michal si všiml ještě něčeho. Na dvoře zahlédl hajduka, který právě odcházel. Vběhl do světničky k Eržice.

„Jsme prozrazení!“ oznamoval vzrušeně. „Podívej, tamhle na dvoře odchází hajduk čachtické paní, který nás jistě viděl a přišel nás prozradit.

A ve světnici dostává pacholek, že zamlčel naši noční vycházku.“

Za chvilku k nim přišla Marie Príborská. Rozběhli se k ní, aby ji políbili jako každého jitra. Ale z celé její postavy vyzařovala přísnost:

„Co jste to vyvedli, nezvedené děti? Pojďte, otec vás volá.“

Benjamín Príborský právě vykopl pacholka a jeho tvář byla rudá jako mundúr hajduka, který přišel prozradit Eržičino a Michalovo noční dobrodružství. Hajduk si totiž cenil své kůže, a tak se hned, jen co začala bitka se zbojníky, odkradl z bojiště a schoval se na stráni, přesvědčen, že je příjemnější bitce přihlížet, než se jí zúčastnit. Viděl tedy nejen zápas, ale i Eržiku a Michala, a byl také svědkem výstřelu a výjevu, který následoval. Benjamin Príborský mu za zprávu důkladně zaplatil a ještě víc za slib, že nikomu neprozradí, co viděl.

„Kde jste byli dnes v noci bez mého vědomí a dovolení?“ obořil se otec na třesoucí se děti.

„V Čachticích,“ odpověděl Michal, který by nikdy nelhal, i kdyby byl přesvědčen, že se tak zachrání před výbuchem otcova hněvu.

„Co jste tam hledali?“

Teď už Michal nedokázal říci pravdu, ani za nic by neprozradil Eržičino tajemství.

„Co jste tam hledali?“ opakoval otec.

„Byli jsme zvědaví, co se tam bude dít, když se tam ze všech stran hrnuli hajduci a panduři,“ odpověděl Michal a tvář mu zalil ruměnec.

„Tak vy jste byli zvědaví!“ ušklíbl se otec a zlověstně se blížil k Michalovi.

Matka věděla, co bude následovat.

Tichý a klidný Benjamín Príborský býval strašný, když ho popadl vztek.

Chtěla se vrhnout mezi muže a syna, ale Eržika ji předešla.

„Otče,“ postavila se před Benjamína Príborského. „Neubližuj Michalovi. On za nic nemůže. Já jsem ho probudila a přemluvila, aby šel se mnou.“

Zdálo se, že hněv Benjamína Príborského trochu opadl, protože chvilku beze slova hleděl na Eržiku. Ale to bylo jenom zdání. Smělé a otevřené doznání děvčete ho ohromilo. Hněv v něm však stále vřel a jen stěží se ovládal.

„A co tě do těch Čachtic táhlo? Který čert ti napískal, aby ses potulovala po nocích a vystavovala sebe i bratra všelijakému nebezpečí?“ vyptával se zlověstně.

Mlčela. Jen krev jí stoupala do obličeje a tváře už jí hořely jako pivoňky.

Marie Príborská byla rozpačitá. Cítila, že by měla nějak rozehnat manželův hněv, ale bála se i jen otevřít ústa, věděla ze zkušenosti, že každé její slovo by jen přilévalo olej do ohně. A Michal, který stál za Eržikou, se chvěl rozrušením a zoufale uvažoval, jak strhnout otcův hněv na sebe.

„Cos v Čachticích hledala? Chci vědět všechno!“ křičel Benjamín Príborský.

Eržika stále mlčela.

„Je to pravda, co viděl hajduk, schovaný na stráni?“ netrpělivě vyzvídal.

„Nevím, co hajduk viděl, otče,“ klidně odvětila Eržika. „Jestli vám řekl, že miluji Andreje Drozda, že to byl strach o jeho život a touha pomoci mu v nebezpečí, co mě hnalo na to bojiště, řekl vám pravdu.“

Matka zoufale semkla ruce a otcova tvář ještě víc zrudla.

„Styď se, styď se,“ křičel. „Touláš se za zbojníkem po nocích jako nějaká coura, objímáš a líbáš se s ním v lese a střílíš po služebnících naší paní!“

Způsob, jak jí připomněl polibek Andreje Drozda, jak ho znevážil a potupil, vyvolal v Eržice pocit, jako by někdo svatokrádežnou rukou sahal na její nejdrahocennější poklad. Byla ochotna a připravena bojovat proti poskvrnění svého nejkrásnějšího a nejčistšího zážitku.

„Otče!“ zvolala takovým podivným tónem, že přitom Michala zamrazilo a rodiče to bodlo jako dýka. „Benjamíne Príborský, kterého si vážím jako svého otce, mírni svůj hněv. Neurážej mě, nebo si to rozmyslím, jestli s tebou mám žít pod jednou střechou.“

Podivuhodně odvážný výstup Eržiky nečekaně zkrotil jeho hněv.

Začalo v něm hlodat podezření, zda se Eržika nedozvěděla tajemství svého původu.

„Znal jste otce Andreje Drozda?“ zeptala se ho pojednou.

„Znal,“ váhavě odpověděl.

„Vím, že jste ho znal a že jste společně jedli trpký chléb poddanství.

Pokládáte ještě stále Drozdova syna za nehodného pohlédnout na mě? Zahořet ke mně láskou?“

„Ano, není toho hoden!“ vykřikl.

Eržika se na něho podívala klidně, ale nezvykle tvrdě.

„Andrej Drozd za to nemůže, že jeho otec neměl takové štěstí jako vy, že čachtická paní nevyznamenala jeho otce, ale vás takovou důvěrou a že vás pozvedla z řad poddaných do svobodného a zemanského stavu!“

Nato se obrátila a odešla ze světnice. Matka s Michalem odešla beze slova také.

Benjamín Príborský ve světnici osaměl. V záchvatu vzteku třískal vším, co mu přišlo pod ruku, až se celý dům otřásal.

Takhle se ještě nikdy v životě nerozzuřil. Jeho žena netrnula jenom o stovky nejrůznějších drobností, nashromážděných za dlouhá léta na okrášlení bytu, ale vážně se obávala, jestli mu nepřeskočilo. Eržičino chování ji vyvedlo z rovnováhy. Jak se mohlo to poslušné děvče takhle změnit!

Eržika vešla do svého pokoje a Michal se vkradl za ní jako stín.

„Eržiko,“ jen taktak, že mu nevyhrkly slzy, „stydím se za to, že jsem takový slaboch. Jsi odvážnější než já. Poznal jsem to v noci i teď. Ne ty mě, ale já tebe jsem měl ochránit před výbuchem otcova hněvu.“

Eržika ho přitiskla k sobě.

„Tím se netrap, já si vždycky poradím.“

Jako by ji neslyšel. Hleděl upřeně kamsi před sebe.

„Nevím, Eržiko, něco mi našeptává, že se stane něco hrozného, že nás cosi navždy rozloučí.“

„Blázínku,“ štěbetala Eržika, „co by nás mohlo rozloučit?“

„Cítím, Eržiko, že tě ztratím. Ba, skoro se mi zdá, že už jsem tě ztratil.

Tam před otcem, to už jsi nestála ty, ale někdo jiný, cizí, někdo, kdo ani nepatří mezi nás…“

Z rozmluvy je vyrušil otcův pokřik:

„Zapřahejte!“

Když se Benjamín Príborský vybouřil, začal střízlivě uvažovat.

Eržice se bezpochyby nějak doneslo, že není jeho dcera, ale jenom schovanka. To ho rozčilovalo víc než její bláznivá láska, kterou se mu snad podaří vytlouci jí z hlavy. A co když Eržika ví, kdo je její matka?

Tahle myšlenka ho strašně hryzla. Co když na něj Alžběta Báthoryová, jestli se to Eržika nedověděla přímo od ní, zanevře a uvrhne ho zpátky mezi poddané?

Bál se i Fickovy pomsty. Hajduk za odměnu prozradí jistě i Fickovi, kdo mu prostřelil ruku. Jak by se Eržika mohla zachránit před pomstou toho zlosyna? Jenom tak, kdyby věděl, že Eržika je dcera Alžběty Báthoryové.

Jenže on mu to nesmí prozradit. A byla by paní schopna odhalit největší tajemství svého života sluhovi? Mučila ho spousta otázek. Nakonec se rozhodl, že nejlepší bude, když vyhledá i s Eržikou čachtickou paní. Ať rozhodne o všem sama.

„Zapřahejte! Zapřahejte!“ pobízel pacholky oknem. A zavolal:

„Eržo, chystej se, jedeme do Čachtic!“

„To je konec…“ V Michalových očích se zaleskly slzy. „Moje předtucha se už plní. Odjedeš do Čachtic, odkud tě odvezou bůhvíkam daleko, abys zapomněla na nedovolenou lásku, a víc tě neuvidím…“

Eržikou projela lítost. Co se to stalo s jejím veselým bratrem, jaké city mu to rozežírají srdce?

Na dvoře nastal shon. Z kůlny vytáhli pacholci parádní kočár a zapřáhli nejkrásnějšího koně. Za chvíli vstoupil převlečený Benjamín Príborský do Eržičiny světnice. Také Eržika už byla přichystána na cestu.

„Pojďme,“ řekl naléhavě a přísně, ale po hněvu už nebylo v jeho hlase ani stopy. Rychle se vžíval do každé situace. Uvědomil si, že hněvem by spíš všechno pokazil, než spravil.

Nadešlo loučení, které otec popoháněl.

„Eržiko, pojď, už je zapřaženo!“

Za chvíli už kočár oddrkotal. Michal s matkou stál v okně. Eržika jim mávala, dokud kočár nezmizel v bráně.

Michal se už neopanoval. Propukl v pláč. Matka ho objala, hladila ho a líbala.

„Co je ti, synáčku?“ nerozuměla jeho pláči, ale cítila s ním.

„Nic, nic, maminko!“ utíral si slzy a vší mocí se usmíval.

7

Muž, který spadl z nebe

NĚCO SE MUSÍ STÁT

Čachtičané, rozrušení událostmi na zámeckém dvoře, se tiše vraceli do svých příbytků. Nahlédli až na dno lidské zloby. Viděli Alžbětu Báthoryovou tak jako dosud nikdy. Viděli ji vysvlečenou z lidskosti. Viděli, jak vznešená dáma bije ubohou stařenu, a ještě stále se před jejich zraky vznášela s rozpálenými kleštěmi v rukou, připravená trhat jimi prsty živého člověka. Jejich hrůzu nezmenšil ani zákrok zbojníka Vavra, ani tajemné vysvobození Jana Kaliny. Prostupoval je strach před budoucností.

Jan Ponicenus přišel domů bledý, rozechvělý a rozčilený. Celé hodiny prochodil po své světnici nahoru dolů. Oknem už nahlíželo ráno a jeho postel byla stále netknutá. Zbytečně by si lehal, takový neklid mu bouřil duší.

Živě si představoval, jaké utrpení stihne Čachtice. Alžběta Báthoryová splní svou hrozbu. Vojsko přijde! V každém domě budou mít žoldáka, nenasytného hromotluka. Vojáci budou se stejnou chutí vyžírat chudáky jako boháče a v poklidném a zbožném městečku zasejí sémě mravní zkázy.

A obyvatelé budou muset dál mlčky trpět zločiny na zámku.

Copak už opravdu není pravdy a spravedlnosti na světě? Copak hraběnka Alžběta Báthoryová může opravdu šlapat po lidských i božských zákonech a světská moc jí k tomu ještě pošle na pomoc vojsko? Vojsko za trest, že Čachtice sympatizují se zbojníky, jedinými zastánci práva a mstiteli křivd? Jaká je to zvrácenost, když zbojníci, ti nejposlednější z lidské společnosti, hájí pravdu a právo, deptané svévolností jedné z nejvznešenějších šlechtičen v Uhrách.

A farář znovu a znovu četl dopis svého předchůdce Andreje Berthoniho.

Tady v těch žloutnoucích řádcích je důkaz hromadného vraždění, kterého se dopouští Alžběta Báthoryová. A komu by to nestačilo, najde další důkaz v devíti rakvích… A je tu i živý svědek, kastelán ještě žije!

Přehodil si přes ramena plášť, do ruky vzal svou věrnou hůl a vydal se na cestu.

Musí si co nejdřív povyprávět s kastelánem Mikulášem Lošonským, musí se s ním poradit. Ctihodný stařec snad odvrátí svou pozornost od hvězd, kterým věnuje celý svůj život, a podívá se dolů na to, co se děje pod hradem, a poradí svým bystrým rozumem a spravedlivým srdcem.

Čachtice ještě spaly neklidným spánkem, když senior Ponicenus procházel tichým městem jako strážný duch. Na náměstí připomínala noční události už jen nezasypaná jáma, ve které stála šibenice. Trčela tam jako do nebe volající otevřená rána.

Jan Ponicenus vymýšlel cestou plán. Dopis Andreje Berthoniho musí být doručen palatinovi Juraji Thurzovi a musí ho zpravit o případu Ilony Harcajové a o ostatních zločinech. Ale koho tímto úkolem pověřit? Snad superintendenta Eliáše Lániho, který je v bytčanském zámku denním hostem a získal si vliv na rozum i srdce prvního muže v zemi? Anebo je ještě jiný, vhodnější způsob, jak upozornit na neplechy čachtické paní?

DO OBJETÍ ŽELEZNÉ PANNY

Alžběta Báthoryová sestoupila i se svými průvodkyněmi do podzemí hlavním vchodem. Tudy se vcházelo do sklepení se spoustou sudů v několika řadách.

I odtud vedla tajná chodba do žalářů.

Panští vinaři si vždy marně lámali hlavu, proč se vínem nikdy nenaplňuje jeden z největších sudů na konci sklepa u zdi. A divili se, proč se nikdo z nich k němu nesmí ani přiblížit a prohlédnout si ho. Kdykoliv tam měli nějakou práci, pořád se kolem nich ochomýtal Ficko, a když ne ten, tak Ilona, Anna nebo Dora. Sud se nad ostatními většími nebo menšími důstojně tyčil jako otec nad dětmi.

Když se k němu paní se svými průvodkyněmi přiblížila, Dora se jenom dotkla první obruče a dno se otevřelo. Paní vešla do sudu a služky za ní.

Sud maskoval tajné dveře.

Klíč zarachotil, dveře se otevřely a paní se ocitla se svými průvodkyněmi v úzké a nevysoké chodbě. Přestože venku zářivě svítilo slunce, tady panovala hustá tma, ve které Dořina lucerna jenom blikala. Hluk světa sem nedoléhal. V zatuchlém tichu vyvolávaly kroky tupou ozvěnu. Asi po stu krocích Dořin klíč znovu zaskřípěl, tentokrát ve dveřích mučírny, ve které stála železná panna.

Anna kahancem lucerny zapálila pochodeň a v záplavě načervenalého světla zasvítila nahá železná panna.

Alžběta Báthoryová ji pohladila, potom zašla do lázně a všechno si prohlížela všecka vzrušená očekáváním zázraku. Znovu se vrátila k panně.

Stoupla si jí za záda a chvějící rukou se dotkla třpytivého náhrdelníku.

Paže železné panny se pozvedly a napřáhly k objetí, oči zamrkaly a z hrudi vyrazila řada nožů.

„Ty jsi ale nedočkavá, moje milá!“ rozesmála se paní a s ní i Dora a Anna.

„Jen počkej, počkej chvilku, ohnivá panno, naobjímáš se ještě do sytosti,“

domlouvala jí a znovu se dotkla náhrdelníku.

A když paže vztažené k objetí klesly k bokům a nože zmizely v hrudi, sedla si do křesla proti panně.

Maryša Šútovská, když s ní Ilona v žaláři zatřásla, sebou trhla jako při dotyku kostlivce a vyskočila:

„Pusťte mě, pusťte mě!“

„Jen nekřič, Maryško,“ tišila ji Ilona. „Křikem si nepomůžeš. Jen poslušností se můžeš zachránit. Pojď pěkně se mnou.“

A otvírala dveře.

„Nehnu se ani na krok, dokud sem nepřivedete Jana Kalinu!“

„To tu tedy zůstaneš navěky,“ smála se Ilona. „Smrt milého jsi zaspala!“

Maryša Šútovská se zakymácela jako podťatá. Ilona ji zachytila svýma kostnatýma rukama.

Hleděla na zmučené děvče se spokojeným úsměvem. Věděla, když jí namluví, že Jana Kalinu pověsili, zkrotne a bude poslušná jako beránek.

Maryša Šútovská se vzpamatovala. Pochybnosti, jestli Ilona hovoří pravdu, vzpružily její ochabující tělo i duši.

„Ilono Jó,“ oslovila lišáckou stařenu, „přísahejte při všem, co je vám svaté, že Jana Kalinu opravdu popravili.“

Ilona přísahala bez váhání. S vážnou tváří, důstojně a smutně.

„Co se stalo, tomu už se nedá odpomoci!“ dodala ke své přísaze a růžkem zástěry si z oka vytírala neviditelné slzy. „Už to má chudák za sebou.

Bože a takový to byl hezký, statný chlapík…“

Maryše Šútovské se zdálo, že jí celé tělo začíná dřevěnět a srdce že jí tvrdne v kámen.

Všemu je konec, je konec s Janem Kalinou, je konec jejich lásky. A s ní je taky konec.

Proč jí ještě bije srdce, proč se její oči upírají do žalářní chodby a proč jí nohy nevypoví službu, aby se skácela a aby si ji odnesla smrt?

„Dobře,“ řekla nakonec bez sebemenší známky vzdoru nebo odporu.

„Odveďte mě!“

Stála tam před babiznou docela apaticky. Nezáleželo jí na tom, kam ji zavede, všechno jí bylo lhostejné.

Toužila po smrti. Ať ji zbaví života, jen ať ji pochovají do jednoho hrobu s ním, aby alespoň po smrti odpočívali spolu, když spolu nemohli žít.

„Pojď, Maryško,“ vzala ji za ruku Ilona. A Maryška mlčky kráčela vedle stařeny s lucernou.

Mezitím již Alžběta Báthoryová hořela v mučírně netrpělivostí. Když Ilona vstrčila děvče dovnitř, vyskočila.

„Tak jsi tady, Kalinova frajerko! Jen pojď, už tu na tebe toužebně čekám.“

„Ano, jsem tady, čachtická paní,“ řeklo děvče beze strachu, vzpřímeně před paní, která se se spokojeným úsměvem pohodlně rozložila v křesle.

„Jsem tu z vlastní vůle. Usmrtila jsi mého milého, tak usmrť i mě!“

Paní se podívala na děvče zaraženě.

Dvě věci si nedovedla představit. Jednu z nich pochopila z Iloniných kradmých pohledů. Jakou lstí se jí podařilo to děvče přesvědčit, že Jan Kalina je mrtev? Jen kdyby tak byl mrtev! A pak nemohla pochopit, jak je možné, že takové pěkné a smělé děvče se dobrovolně, bez nejmenšího odporu vydává do jejích rukou a touží po smrti…

„Řekni,“ zeptala se jí, „opravdu chceš zemřít? A proč?“

„Když jsi dala usmrtit mého milého,“ děvče jí směle hledělo do očí, „nemá pro mě život cenu. Usmrť i mě. Za vraždu Jana Kaliny se budeš jednou zodpovídat před soudem božím. Zavraždi i mě, ať se tím zločinem tvůj trest ještě zvětší!“

„Ha-ha-ha!“ smála se, ale musela se k smíchu nutit. Kdyby se to děvče vzpíralo, křičelo zoufalstvím a strachem, byla by schopna vrhnout se na ně a roztrhat je na kusy, anebo je vehnat do náručí železné panny. Ale to děvče je ochotno přijmout smrt z jejích rukou jenom proto, aby zvýšilo trest, který jí za zločiny vyměří na onom světě… Trestu božího se vždy bála víc než světského. Ale když se nebojí lidí, nezalekne se ani Boha!

„Nejsem žádný vrah,“ řekla s falešným úsměvem, „abych tě usmrtila jenom proto, že jsi zbojníkova milá. Naopak. Chci se ti postarat o lehkou a pohodlnou službu. Nebudeš mít nic na práci, budeš se starat jen o tuhle krasavici, o mou železnou pannu, především o její drahocenný náhrdelník, který je třeba sem tam otřít hedvábným šátkem…“

„Vrahovi Jana Kaliny sloužit nebudu!“ řeklo děvče pevně.

Alžběta Báthoryová se zamračila, svraštila čelo a zatnula pěsti.

„Dobře, Maryšo Šútovská!“ řekla zlověstně. „Nebudu si s tebou hrát na slepou bábu. Prozradím ti, že jsem tě nemínila vzít do služby. Přivedli tě sem jen proto, abys zemřela. A zemřeš! Věz, že železná panna není žádná hračka, ale spolehlivý nástroj smrti. Z jejího objetí nikdo nevyjde živ!“

Maryša Šútovská se zaraženě podívala na železnou pannu. Mimoděk se otřásla.

Alžběta Báthoryová se s rozkoší popásala očima na dívčině úžasu.

A v duchu již slyšela, jak v smrtelné úzkostí vykřikne, až ji železná panna obejme a až vyrazí železné nože, aby přesekly nit mladého života.

Zmámeně si představovala, jak vytryskne mladá krev, jak poteče ukrytým žlábkem do prohlubeniny. A potom…

Dívčina krása přejde na ni. Bude krásnější o její krásu!

Ilona, Dora a Anna stály se zatajeným dechem za paniným křeslem.

Jejich svraštělé tváře zčervenaly vzrušením z očekávané událostí.

„Umřeš lehce!“ ozvala se paní. „Dotkni se jen náhrdelníku a umřeš. Tvé přání se vyplní.“

Maryša Šútovská se váhavými kroky přibližovala k železné panně.

Zadívala se do chladně se lesknoucích očí, na nahá ramena, na bělostnou hruď a na třpytivý náhrdelník.

Zachvěla se.

Tak tedy zde, této bezcitné železné panně odevzdá svůj zmařený, zničený život, který není schopna žít bez lásky. Tady jí navždy přestane tlouci srdce…

Pomalu natahoval ruku k náhrdelníku.

Zavřela oči.

Se zavřenýma očima se snadněji umírá.

CO NIKDO NEČEKAL

Alžběta Báthoryová a její služky napjatě upíraly oči na dívčinu vztaženou ruku. Nervy měly napjaté k prasknutí.

Chvějící se prsty šmátrají po náhrdelníku, užuž se ho dotknou.

Vtom Alžběta Báthoryová vyskočila, jako by do jejího křesla udeřil, a zavřískla. Služky hrůzou zdřevěněly a oněměly.

Stalo se něco docela neočekávaného.

K Maryše právě ve chvíli, kdy se dotkla náhrdelníku a hruď železné panny se zlověstně rozezvučela, přiskočil vysoký, štíhlý muž a odtrhl ji od železné panny.

Železná panna místo třesoucího se dívčího těla objala jenom dýmem pochodní páchnoucí prázdnotu.

Když Maryša ucítila pevné objetí, otevřela oči. Uviděla pod maskou ukrytý obličej. Zpod masky na ni ohnivě hleděly dvě černé oči.

„Je to on! Můj neznámý milý!“ ozývalo se čachtické paní v duši.

Tajemný muž v těsných přiléhavých šatech, které zřetelně prozrazovaly svalnaté, otužilé tělo, na ni působil stejně jako kdysi dávno záhadný rytíř na břehu Váhu. Byla by ochotna přísahat, že je to on, její vytoužený milenec.

Je to tatáž postava, jsou to tytéž pohyby a z celého jeho zjevu vane táž sladká hrůza.

Ale kde se tu tak znenadání objevil člověk, po kterém dlouhá léta touží a kterého dlouhá léta hledala? Proč by se s ním měla setkat právě za takovýchto neobyčejných okolností? Proč by právě on měl křížit její záměry?

Co následovalo, to se odehrálo velice rychle.

Ze zkoprnělých služek se první probrala Dora, co stála za křeslem. Přiskočila k muži s maskou, ale on ji srazil pěstí. V hlavě, kterou úder zasáhl naplno, jí zahučelo, v očích se jí zajiskřilo, zakymácela se a roztáhla se na koberci jak široká, tak dlouhá.

Jejího příkladu následovaly Anna a Ilona, ale dopadly stejně jako ona.

Rozplácly se na koberci v mrákotách jako pytle brambor.

Alžběta Báthoryová seděla jako přikovaná.

Neexistovalo pro ni nic kromě záhady, jestli je to opravdu muž jejích snů a tužeb.

Muž s maskou vrhl letmý pohled po mučírně a jeho oči nakonec spočinuly na čachtické paní.

Otřásla se.

Ano, jsou to tytéž oči, které ji rozpalovaly v objetí tam na břehu Váhu, jsou to oči onoho neznámého rytíře, jehož rty jí šeptaly opojná slova:

„Miluji vás, miluji a jen polibek vašich rtů ztiší má muka!“

Vykřikla a vztáhla k němu ruce.

Jenže muž s maskou neodhodil děvče ukořistěné železné panně a nepřiběhl s vášnivým vyznáním k čachtické paní.

Hrdě se vzpřímil, jeho oči se na ni upřely ještě palčivěji. Zase jí přeběhl mráz po zádech, ba po celém těle. Ale už ne sladkou rozkoší z vytouženého setkání, ale hrůzou. Ne, to nejsou oči jejího rytíře! Vždyť v nich plane ohnivá nenávist.

Muž s maskou popadl jednu z pochodní a už zmizel za kobercem, ukrývajícím vchod do lázně, už za ním s třeskem zapadly dveře, vedoucí do chodby.

Paní usoudila, že ať je to kdokoliv, nesmí uniknout. Vyskočila.

„Za ním!“ zakřičela na služky, které se teprve probíraly z mrákot.

Anna, Ilona a Dora vyskočily, jako by je šlehl bičem, a řítily se spolu s paní za mužem s maskou, který unášel osvobozené děvče.

Ale dveře na chodbu byly zvenčí zamčené a marně jimi škubaly a bouchaly na ně. Ani se nehnuly.

„Doro, utíkej, co můžeš, do zámku a postav hlídku k hlavnímu i vedlejšímu vchodu do sklepů. Ilono, ty jdi s ní, sedni okamžitě s dráby na vůz a jeďte k tajnému východu pod hradem a počkejte na uprchlíky tam! A ty, Anno, leť na hrad, co ti nohy stačí, a řekni kastelánu Mikuláši Lošonskému, aby se i se služebnictvem ozbrojil a hlídkoval u dveří z podzemí na hrad.

Však nám neutečou!“

Služky se hnaly zpátky do mučírny, zapálily si pochodně a řítily se ke dveřím. Tam se však zděsily.

„Jsme zamčené!“ zvolala Dora.

Paní zbledla stejně jako její služky. Věděly, že jsou ztraceny, jestliže se jim nepodaří dveře otevřít. V zámku nikdo neví, že odešly do podzemí. Jen děvčata zmučená na smrt. A ta jistě ani nepípnou, aby je pomohla zachránit. Mají křičet o pomoc? Tady křik nepomůže. Tady by se mohlo dělem střílet a nahoře nezaslechnou ani zašumění.

Služky na smrt vyděšené se opíraly do dveří celou svou vahou, aby je vyvrátily. I paní jim pomáhala. Dora se pachtila, až jí žíly nabíhaly a praskalo v údech. Ale všechna námaha byla marná. Dveře se ani nehnuly.

„Jsme ztraceny!“ naříkaly služky a Alžběta Báthoryová si lámala hlavu, jak se z mučírny dostat.

Ale hledala východisko marně.

VÝBUCH RADOSTI NA CHODBĚ ZLOČINŮ

Zatímco Alžbětou Báthoryovou a jejími služkami lomcoval strach, maskovaný muž unášel Maryšu Šútovskou temnou chodbou.

Neuměla si vysvětlit, proč se v rukou záhadného muže s maskou cítí tak bezpečně, proč jí srdce tluče tak klidně a proč nemá nejmenší obavu o to, kam ji odvleče a jaký osud ji očekává. A proč touží, aby tahle cesta trvala věky, aby ji ruce neznámého muže, které ji drží tak jemně, nikdy nesložily na tvrdou zem?

Muž s maskou ji nesl beze slova, a tak mlčela i ona, přestože byla v pokušení se zeptat, kdo ji to zachránil.

Po dlouhé cestě se zachránce zastavil a postavil ji na zem. Stáli proti sobě a pochodeň ozařovala jejich postavy.

„Kdo jste?“ nedokázala přemoci zvědavost.

Neznámý strhl masku a ze tmy na ni zasvítila rozesmátá tvář. Vykulila na něj oči jako na zázrak a obličej se jí rozzářil prudkou radostí, srdce jí div nevyskočilo z hrudi.

Podzemní chodba, tajná cesta zločinů, nebyla nikdy svědkem takového výbuchu radosti a štěstí.

„Už jsem tě oplakávala jako mrtvého a ty žiješ, žiješ!“ radovala se. Polibky ji přesvědčovaly, že opravdu žije.

Pojednou sebou vylekaně trhla.

Stáli v místě, kde se chodba rozbíhala do tří stran. Jednou chodbou se blížila postava s lucernou.

„Neboj se, Maryško, to je můj přítel, se kterým jsem si tu smluvil schůzku,“ uklidňoval ji Jan Kalina. „A kdyby to i byl nepřítel, cítím v sobě dost síly, abych tě dokázal ochránit před zlobou třeba celého světa!“

Uklidněna se k němu přitiskla, prudce ho objala, jako by se v tom objetí chtěla rozplynout.

„Nikdy se už nerozejdeme!“ řekl Jan Kalina. „Všude, kam půjdu, půjdeš se mnou, a když nám bude hrozit nebezpečí, ukryji tě!“

Maryša se zamračila.

„Abych s tebou mohla zůstat, to je mé nejvřelejší přání. Ale ve svém štěstí nesmíme zapomínat na ostatní. Nemohu jít s tebou.“

„Proč?“ byl překvapen Kalina.

„Co by si tvá matka počala, kdyby mě ztratila, svou jedinou útěchu a oporu?“

To byla otázka, na kterou nedovedl odpovědět. Ale odpověděl místo něho přicházející přítel:

„O matku neměj starosti, ani tvá nevěsta se o ni nemusí strachovat. Už jí nikdo nebude ubližovat, protože dokud nebude ta krvežíznivá dračice zneškodněna, do Čachtic se nevrátí. Je pod ochranou Andreje Drozda a jeho přátel. Vavro ji osvobodil z moci čachtické paní a unesl ji do lesů.“

„Vavro je skvělý chlapík!“ Byl nadšen Jan Kalina.

„Je, ale jak pro koho,“ prohodil přítel a ohmatával si hlavu. „Tuhle bouli mám od něho.“

Kalina se rozesmál a Maryša Šútovská si ho zvědavě měřila.

„To je Pavel Lederer,“ odpověděl Kalina na otázku, kterou jí vyčetl z očí, „znovu ho odprošuji, že jsem ho pokládal za zrádce. To on mě zachránil před šibenicí, a tak mi umožnil zachránit tebe.“

Pavel Lederer se krátce rozpovídalo tom, jaká muka prožíval minulého dne a noci.

Nikdy by nebyl schopen zrady. Do té nebezpečné hry se pustil jenom proto, aby si získal důvěru Ficka a paní.

„Už toho večera u Častkovců, když jsme tě chytili, mi bylo k uzoufání,“

vyprávěl. „Když jsem viděl, jak nelítostně se ta Fickova havěť s tebou rve, jako by mi někdo srdce vytrhával. Strachoval jsem se, že tě některý z nich praští, že už tě pak nikdo nevzkřísí. Proto jsem jim přiskočil na pomoc, aby tě co nejdřív spoutali. Pokládal jsi mě od první chvíle za zrádce…“

„Dal bych půl života za to, že jsem se v tobě nezklamal!“ řekl Jan Kalina procítěně.

„Ale co se stalo pak, udělalo čáru přes můj rozpočet,“ pokračoval Pavel Lederer. „Počítal jsem s tím, že tě uvrhnou do žaláře a do rána že ti dají pokoj. Měl jsem v úmyslu tě hned vyhledat a vysvobodit. Mohl jsem se zbláznit, když tě čachtická paní okamžitě soudila a já musel rozpálit kleště.

Ztrácel jsem sebedůvěru, odvahu i naději, pokládal jsem tě už za ztraceného a sebe za neschopného.“

„Také jsem už zúčtoval se životem,“ přerušil ho Jan Kalina s úsměvem a Maryša se k němu přitulila, „už jsem se viděl na šibenici.“

„Byly chvíle,“ pokračoval Pavel Lederer, „že jsem se ze zoufalství chystal k útěku. Byl bych řekl Andreji Drozdovi, jaké nebezpečí ti hrozí, aby tě vysvobodil. Ale trnul jsem o něj, protože by byl musel bojovat s náramnou přesilou. Naštěstí všechno dobře dopadlo.“

„A co boj pod hradem?“ zeptal se Kalina, protože když ho přítel přišel vysvobodit, bitva teprve začínala.

Když mu Pavel Lederer popsal bitvu a vypověděl všechno, co se odehrálo na dvoře zámku, řekl:

„Zdrželi jsme se už moc dlouho. Je načase vypravit se dál! Pověz, Jene, zamkl jsi dobře východ z mučírny, kterým jsi se svou nevěstou utíkal?“

Ujistil ho, že dobře.

„A já jsem jim důkladně zavřel jiný východ,“ smál se Lederer, „tak důkladně, že je mohu vysvobodit jenom já.“

„A vysvobodíš je?“ vyzvídala Maryša.

„Vysvobodím,“ odpověděl s úsměvem. „A čachtická paní i s její čeládkou mi budou slepě důvěřovat.“

„Mnoho zdaru!“ zvolal Jan Kalina. „Připadá mi, že se chceš stát vysvoboditelem z povolání.“

„A mně zase připadá, že se to řemeslo zalíbilo i tobě!“ prohodil Lederer žertem. „Předbíháš mě. Takové roztomilé stvoření, jako je tvoje nevěsta, mi vyfoukneš pod nosem a mně zůstává, abych vysvobozoval jen ty čarodějnice.“

Všichni se srdečně rozesmáli. Nejsrdečněji Maryša, které se zdálo, že z nočních útrap a z prahu smrti vstupuje do jiného života, ve kterém existuje i radost.

„Janko, já jsem tolik šťastná!“ zvolala zjihle a vroucně se k němu přitiskla.

Pavel Lederer na ně dojatě hleděl. Jejich štěstí ho činilo také šťastným, ale přece jenom se mu v srdci probouzel žal, protože si vzpomněl na Barboru Repášovou.

„Ale pojďme už, pojďme,“ pobídl je nakonec. „Máme tu před sebou dvě cesty. Jedna vede do hradu a druhá k tajnému východu pod hradem. Vybereme si radši tu druhou. Je ještě časně, pole jsou pustá, na cestách nebude živáčka. Vy dva, taky proto, že hajduci a panduři odpočívají, se bez nebezpečí dostanete na místo, které si vyberete za útočiště, dokud se nesetkáte s Andrejem Drozdem a ostatními přáteli. A já se s vámi hned u východu z chodby rozloučím a pospíším si do zámku, aby má nepřítomnost nevzbudila podezření.“

„Ne, Pavle,“ namítl Jan Kalina, „nerozloučíme se u východu, ale hned tady.“

Pavel Lederer se na něj nechápavě podíval.

„Nesmíme myslet jen na okamžitou záchranu,“ vysvětloval Kalina, „ale i na těžké chvíle, které nás čekají. Vím, že se Alžběta Báthoryová po nezdarech, které utrpěla v zápasech s námi, spojí třeba i s peklem. Proto se musíme postarat už teď, abychom nezůstali nepřipraveni, a když se nemůžeme vyrovnat svým nepřátelům silou, musíme si něco vymyslet, jak se zachránit. Vzhledem k tomu, co nás čeká, leží mi v hlavě hrad, proto si ho půjdu trochu prohlédnout. Počkáme v něm do večera a pak za tmy odejdeme.“

„Jen aby pro vás ta návštěva hradu špatně nedopadla“ zapochyboval Pavel Lederer. „Nezapomeň, že nejsi sám, máš s sebou nevěstu!“

„Na hradě budeme v bezpečí,“ usmál se Kalina. „Vím, že tam je jenom kastelán Mikuláš Lošonský s hrstkou sluhů. Kdysi mě měl velice rád, proto doufám, že snad na mě ještě nezapomněl a že bude mít z mé návštěvy radost. A kdyby ne, nedá mi žádnou práci zavřít ho v té jeho hvězdárně a se sluhy si taky poradím. Spolu s Maryškou se hradu zmocníme. Beze zbraně a bez krve prolití se staneme pány hradu, od kterého vždy nepřátelé odtáhli s nepořízenou.“

Pavel Lederer už bez obav podal ruku příteli a jeho nevěstě.

„Ale přece jenom, Jene,“ řekl na rozloučenou, „abych si byl jist, že se vám nic nestalo a že nepotřebujete mou pomoc, až se v poledne rozhlaholí čachtické zvony, zapalte na hradě v krbu oheň, aby se kouř valil vysoko k obloze. Já budu ten kouř vyhlížet, a až ho uvidím, budu spokojen. Když kouř neuvidím, buďte klidní, přijdu vám na pomoc!“

Jan Kalina a Maryša Šútovská si svítili pochodní a odcházeli chodbou, vedoucí do hradu. Vedli se za ruce a byli veselí, jako by nešli chodbou hrůzy, ale po rozkvetlé louce.

Pavel Lederer je chvíli provázel očima a potom se obrátil do chodby, kterou měl vyjít on.

Zanedlouho došel k padacím dveřím. Zatáhl za páku. Dveře zaduněly.

Přikrčen v koutě vyčkal chvíli, jestli se náhodou někdo nemotá zrovna v blízkosti tajného vchodu a nejde hledat příčinu podezřelého zadunění.

Nezaslechl však shora žádný podezřelý zvuk. Vystupoval vzhůru po schodech, do kterých prudce pražilo slunce a prodíralo se jimi do podzemí.

Už byl venku, ale ještě mhouřil oči, protože přivykl tmě a blikavému světlu lucerny a sluneční paprsky ho teď oslepovaly.

Když se rozhlédl, údivem, překvapením a úžasem se mu zatajil dech.

Nevěřil svým očím. Jaký se to stal zázrak? Je to možné?

LÁSKA SILNĚJŠÍ NEŽ SMRT

Před ním stála Barbora Repášová…

I ona na něj hleděla strnule jako na zjevení, které může každou chvíli zmizet.

„Pavle!“ vykřikla v návalu prudké radosti, když se přesvědčila, že není výtvorem její obrazotvornosti. Rozběhla se k němu a ještě se ani nevzpamatoval, už mu křečovitě visela kolem krku a držela se ho jako topící se zachránce, objímala ho a líbala.

„Kde ses tu vzala?“ vymaňoval se z jejího objetí a odstrkoval ji od sebe.

„A kde ses tu vzal ty?“ odpověděla mu otázkou a úsměvem. „Svět je tak veliký a my jsme se přece jenom sešli na jeho jednom malém bodě. Není tahle náhoda důkazem, že jsme si souzeni?“

„Byli jsme si souzeni…,“ řekl smutně.

Barbora rázem ochladla. Jen její velké, ohnivé, černé oči hořely, a jako by se do něho vpalovaly, hledaly odpověď na nevyslovenou otázku.

„Pavle, ty už mě nemáš rád… Nikdy jsi mě neměl rád…,“ řekla, jako by zjišťovala skutečnost.

Chtěl odpovědět, že má pravdu, aby se jí pomstil za to, že ho zradila, že nepočkala, až se vrátí z vandru, že se stala hračkou cizí vášně, zatímco on o ní snil jako o nejčistší a nejvěrnější milé a tělem i duší po ní toužil. Ale přemohl pokušení pomstít se lží. Tady není důvod k pomstě. Nevěrná milá před ním stojí jako ztělesnění bolesti. Pokora, smutek a žal vanou ze štíhlé postavy, černají se z havraních vlasů, bělají se z tváří a sténají z hlubokých očí. Hledí na ni beze slova a cosi mu svírá srdce.

Smutné oči v něm svou němou řečí zvedají bouřku citů. Ale žár Barbořiných očí vyhasíná, bouřka se ztišuje.

„Nikdy jsi mě nemiloval…,“ opakuje zmíravým hlasem, přemáhá ji pláč a bledá tvář vlhne slzami.

„Miloval jsem tě,“ říká rozechvělý vzpomínkami, „ale co bylo, to se už nevrátí!“

„To se už nevrátí…!“ čerpá sílu z tónu vlastních slov a srdce se mu proti návalu citů obrňuje pancířem.

„Barboro, už nás nic nespojuje, jenom blednoucí vzpomínky. Naše cesty se navždy rozešly. Jsme si cizí. Tak cizí, jak jsme si kdysi byli blízcí!“

A už na ni hledí beze stopy rozcitlivění:

„Rozlučme se…“

Ale Barbořina tvář se pojednou vyjasňuje, radostně tiskne podanou ruku.

„Pavle,“ volá, jako by ohlašovala nejradostnější novinu, „ty to ještě nevíš! Jsem svobodná!“

Svobodná…! Jako by vyslovila zázračné slovo, oči jí zase září a po tváři se jí rozlévá svěží ruměnec.

Pavel Lederer ji pozoruje s němým úžasem a probouzí se v něm otřesné podezření.

„Jsem svobodná, Pavle,“ opájí se vlastními slovy. „Naší lásce už nic nestojí v cestě. Miloval jsi mě a budeš mě milovat… Všechno podstoupím, abych si tvou lásku získala.“

„Co se stalo s tvým mužem?“ vyptává se chladně, mučen podezřením.

„Dneska v noci zemřel!“ odpovídá, jako by mu ohlašovala radostnou událost. „Smrtí, která odpovídala jeho životu. Byl ožralý pod obraz boží a v krčmě vytáhl na kamarády z mokré čtvrti nůž. Vrhl se na ně. Ale nohy se mu zamotaly, upadl naznak a nůž, který byl namířen na jiného, ho trefil rovnou do srdce. Sám se probodl. Přinesli mi ho domů mrtvého. Byla to nejradostnější chvíle mého života, ať mi to Pán Bůh odpustí…“

Té noci se v posteli třásla strachy.

Od Ledererova návratu se její nenávist a odpor proti muži zdvojnásobily.

Už to nevydrží. Ztratí se z Nového Mesta a půjde za Pavlem Ledererem, bez kterého je její život prázdný a zbytečný. Zamrazilo ji, když si představila, jak ji opilý manžel násilím objímá, přemůže její odpor a bude ji líbat, zatímco ona bude toužit po jiném, kterému patří úplně celá nejen ona sama, ale každá její myšlenka.

Chlapi, kteří jí mrtvého muže přitáhli, i sousedé, kteří se sběhli, se domnívali, že Barbora zešílela. Při pohledu na manželovu zakrvácenou hlavu ji přepadl křečovitý smích. A zatímco ženské, které se sběhly, se modlily za hříšnou manželovu duši, ona se jen smála a smála, nakonec vyběhla z domu a utíkala nočními ulicemi ven do polí. Tam jako náměsíčná, opojena znovuzískanou svobodou, pobíhala po cestičkách, kterými chodívala s Pavlem. Rozhodla se, že se nevrátí domů do rodného domu, dokud ho nenajde a neuvede do uprázdněné otcovy dílny a dokud její srdce nebude tak šťastné jako před lety…

„Našla jsem tě a už tě nikdy neopustím,“ řekla. Její utrápené srdce opanovávalo štěstí. Tulila se k Pavlovi a upírala na něj oči, ve kterých se zračila svrchovaná oddanost. Naslouchal jí jako omámený.

Probouzely se v něm výčitky. Proč byl tak krutý, když se vrátil z vandru?

Jak ji mohl tak nepochopit? Její vdavky nebyly zradou, ale důkazem lásky.

Vždyť nepodlehla Šubově hrozbě, že jí vydá napospas čachtické paní, ale strachu, že jeho, jejího milého, zavraždí, když se za něj provdá.

V duši se mu odehrával boj.

V tom zmatku citů hledal jistotu. Miluje ještě Barboru? Nemýlil se, když si namlouval, že zklamání usmrtilo v jeho srdci lásku? Nevyzná se ve svých citech a není schopen přemýšlet. Žene ho k ní neodolatelná síla, lucerna mu padá z rukou, strhává ji do objetí a líbá.

„Miluješ mě, miluješ…,“ zajásala mezi polibky Barbora.

„Jsi můj a já jsem tvá…“

Pojednou ji však z objetí prudce pustil, až ztratila rovnováhu. Jeho obličej se zamračil, zchladl a slova zazněla jako údery:

„Ten polibek byl polibkem na rozloučenou. Nemůžeme pokračovat tam, kde jsme před lety přestali. Leží mezi námi stín Martina Šuby a ten přede mnou zakrývá tvou krásu a čistotu, kterou jsem zbožňoval. Nemám sílu objímat tělo, které objímal on…!“

Ještě se ani nevzpamatovala a on už zmizel dvěma třemi skoky v otvoru podzemní chodby, jako by se propadl.

A tam, kde zmizel, vyrostl ze země suše harašící keřík.

Zděšeně stála před keříkem, neschopna porozumět, jak se mohl tak najednou změnit a zmizet…

Stála tam žalostně jako nad hrobem.

Ale nebyl to hrob, z něhož není návratu. Cítila, že se Pavel vrátí a přece jenom bude její.

Z kahance, který mu vypadl z lucerny, vytékal olej jako krev z raněného srdce, ale modrá obloha se usmívala a ptáci zpívali.

TĚŽKÁ POVINNOST

Hluboce zamyšlen, zpocen a udýchán docházel Jan Ponicenus k hradu.

Před obrovskou, železem kovanou bránou zůstal rozpačitě stát.

Přemýšlel, jak se dotluče, a vtom se před ním vchod rozletěl. Stál v něm bělovlasý, vousatý kastelán.

„Vítej, příteli,“ oslovil ho s rozesmátou tváři, „a nediv se, že se brána sama před tebou otevírá. Mohl bys tlouci třeba do večera, protože na hradě jsem teď sám a svůj čas trávím ve věži u knih a dalekohledu. Tam nedolehne k mému slábnoucími sluchu žádný zvuk. Jenže v poslední době se zdá, že se na zemi odehrávají zajímavější věci než na nebi. V noci jsem pozoroval boj pod hradem tak napjatě, že jsem zapomněl i na hvězdy. A dnes ráno, když slunce smetlo z oblohy třpyt tisíce hvězd, prohlížel jsem si okolí hradu. Zahlédl jsem tě a uhodl jsem, že jdeš ke mně.“

Staří přátelé si potřásli rukama. Kastelán zavřel bránu a vedl hosta nádvořím do věže.

Sotva se tam v těsné síni usadili a začali rozprávět, zeptal se Jan Ponicenus znepokojeně:

„Jsi si jist, příteli, že kromě tebe není na hradě živá duše? Zdá se mi, že slyším podezřelý šramot…“

„Neobávej se,“ uklidňoval ho kastelán. „Jsem teď sice jediným obyvatelem hradu, protože dva staré sluhy jsem pustil k rodinám, ale kdyby se sem někdo nepovolaný zpod země nebo z nebe – odjinud to možné není – vetřel, uměl bych si s ním ještě poradit.“

Starý kastelán vytáhl zpod knih nabitou pistoli a položil ji vedle sebe.

„Chtěl bych ti vyprávět o věcech, o nichž není radno hovořit před svědky,“ začal farář.

„Já vím, chceš mluvit o Alžbětě Báthoryové…,“ zamračil se Mikuláš Lošonský.

A Jan Ponicenus mu vypověděl všechno, co mu leželo na duši: o smrti Ilony Harcajové, o zmizení Magdy Kalinové, o návratu Jana Kaliny a o tom, jak se připojil ke zbojníkům, o své první i druhé návštěvě na zámku, o událostech, které se odehrály v noci. A ze záňadří vytáhl dopis svého předchůdce Andreje Berthoniho.

Mikuláš Lošonský mu naslouchal se zřejmým zájmem. Když dočetl zežloutlý dopis Andreje Berthoniho, zamračil se ještě víc.

„Chápu tvé rozhořčení,“ řekl, „a umím si představit tvá duševní muka od chvíle, co jsi nahlédl do tajemství zámku a uvědomil si povinnost znemožnit pošlapávání zákonů božích i lidských. Zakousl ses do velkého sousta, když se chceš pustit do boje s paní. Přeji ti, abys zvítězil.“

Mikuláš Lošonský hovořil rozvážně, myslel na všechny okolnosti. Co se týká těch devíti rakví… Až zavolají Alžbětu Báthoryovou k odpovědnosti, hravě svalí vinu za devět zmařených životů na služky. Ty snad mohou přijít o život, ale ona se bude vítězoslavně smát. Jaképak mučení, položí si mocní páni otázku, až k tomu dojde. Čachtická paní děvčata nemučí, jenom je trestá, když neposlouchají. A copak nemá právo trestat neposlušnost?

Ilona Harcajová… Jan Ponicenus s celou farou i se svým nočním hostem Janem Kalinou ji viděl nelidsky zmučenou, v jeho rukou vydechla duši. Ale co by znamenal tenhle případ před očima soudců, kteří by měli zkoumat činy Alžběty Báthoryové? Nic. Řekla by, že si Ilona Harcajová bodla ten nůž do prsou ze strachu před trestem nebo skočila ze střechy zámku, a proto se tak zranila. Anebo by to zase odnesly služky, na které by svalila, že byly při trestání příliš horlivé. Dokáže si najít sta a sta výmluv, a kde by se našel takový soudce, který by si troufl nevěřit slovům hraběcí Milosti, výkvětu uherské šlechty? A je vůbec možné pomyslet, že by se někdy ocitla před soudem?

„Co dělat, co dělat?“ hledal východisko Jan Ponicenus celý zoufalý.

„Milý příteli,“ řekl Mikuláš Lošonský, „pověděl jsem ti, jak to všechno vidím, ale radit ti nesmím. K čachtické paní mě váže přísaha věrnosti. Bylo by podlé, kdybych ji porušil. Dělej, co ti káže svědomí. Ale já, pokud jsem kastelánem čachtického hradu, se nemohu zúčastnit spiknutí proti paní…“

Jan Ponicenus s údivem hleděl na kastelána.

„Nezazlívám ti to,“ řekl, „přísaha je přísaha… Ale kam, na koho se obrátit, kde hledat dobrého spojence?“

„Obraťte se na ty, které také váže přísaha k paní. Jenže přísaha pomsty a trestu…,“ ozvala se odpověď na jeho otázku ze dveří, které se neslyšně otevřely.

Farář a kastelán se překvapeně otočili.

Ve dveřích stál rozesmátý Jan Kalina s Maryšou Šútovskou. Farář radostně vyskočil a Kalinu objal.

„Tolik jsem se o tvůj život strachoval, synu! Už jsem myslel, že jsi ztracen, a ty jsi tu zatím zdráv, svěží a s úsměvem! Kdo tě to zachránil, pro koho mám prosit odplatu z nebes?“

„To je tajemství, které vám mohu prozradit snad jen mezi čtyřma očima, pane faráři.“

To dodal, protože na Mikuláši Lošonském viděl, jaký boj se odehrává v jeho duši. Jak se má kastelán čachtického hradu zachovat ke zbojníkovi?

Zatímco Jan Ponicenus srdečně tiskl Maryše ruku a hladil ji po zlatých vlasech, Jan Kalina přistoupil ke kastelánovi:

„Na vaši tváři, pane kasteláne, nevidím radost. Ani nejmenší odlesk mé radosti, že vás po dlouhých letech zase vidím…“

Kastelán hleděl upřeně kamsi do kouta. Kalina cítil, že stařec sbírá síly ke slovům a činu. Na jeho obličeji se objevoval výraz neúprosné tvrdosti, která se nehodila k sněhobílým vlasům a vousům, krotce splývajícím na prsa.

Jan Kalina miloval kastelána synovskou láskou. Jeho otec s hrabětem Nádasdym a kastelánem bojoval společně proti Turkům. Kalinova otce si oba oblíbili a svou lásku přenesli i na jeho syna. Kastelán ho na celé dny brával k sobě do hradu a už jako sotva desetiletého chlapce ho zasvěcoval do tajností hvězdářství, vodíval jeho roztoužený zrak po Mléčné dráze, po neviditelných dráhách nebeských těles. Tak připoutával jeho ducha k vyšším věcem a probouzel v něm hlad po vědomostech, touhu znát ze všeho co nejvíc a o všem. A když přijížděl ze škol na vakace, dny a noci se spolu toulali po polích a lesích, pohrouženi do vážného rozhovoru. Lidé se udiveně zastavovali a kulili oči na podivnou dvojici. Na šedivého muže a drobného chlapce, kteří se bavili jako rovný s rovným.

Jan Kalina svého starého přítele nepoznával. Takhle zamračen nebýval, ani když se zahloubal do neřešitelné záhady. Tři páry očí se napjatě upírají na starce, změněného k nepoznání.

„Jane Kalino,“ ozval se konečně Mikuláš Lošonský chladným hlasem, „jsi zbojník a já, kastelán, konám svou povinnost!“

Všichni užasli.

Stařec se narovnal, jako by se mu vracela dávná mladost a odvaha, bleskurychle uchopil pistoli, která ležela na hrubé knize, a namířil na Jana Kalinu.

„Ruce vzhůru, zbojníku!“ tvrdě zvolal. Jana Ponicena a Maryšu Šútovskou, kteří se chtěli vrhnout mezi ně, okřikl: „Nepřekážejte mi v plnění mé povinnosti! “

„Ty ses zbláznil, příteli, ty ses zbláznil!“ zbledl farář a Maryša stála vedle něho s prudce tlukoucím srdcem.

Ale Mikuláš Lošonský si ho ani nevšiml.

„Zbojníku,“ poručil, „jdi beze slova přede mnou a neohlížej se!“

Jan Kalina chvíli hleděl jiskřícíma očima na kastelána, zaťal pěsti, svaly na nohou se mu rozehrály ke skoku. Blesklo mu hlavou, aby se vrhl na starce, vyrazil mu pistoli z rukou, povalil ho na zem a zneškodnil nepřítele, který ho žene do náručí smrti.

Ale podivná bolest mu sevřela srdce a zchladila vzbouřenou krev. Nebyl schopen sáhnout na tohoto starce ani v obraně vlastní svobody a života.

Otočil se a vykročil ke dveřím. Kastelán s pistolí za ním.

Dveře hned přirazil a v zámku cvakl klíč. Farář a děvče si uvědomili, že jsou v zámecké věži vězni…

Kastelán se svým zajatcem sestupoval po schodech stále dolů.

Stařec už byl udýchán dlouhou chůzí, a když dole otvíral těžké železné dveře, byl už natolik zesláblý, že by bylo Kalinovi stačilo strčit do něho prstem, aby se do žaláře vpotácel místo něho.

Dveře žaláře byly otevřené. Jan Kalina vkročil. Dveře se však nezavíraly, kastelán v nich dál stál, v jedné ruce pochodeň, v druhé pistoli. Ale ruka s pistolí unaveně visela podle těla.

A na Kalinu se už neobracela chladná tvář a přísné oči.

„Jane,“ ozval se po dlouhém mlčení kastelán, „odpusť mi to. Nejde to jinak, přísaha je svatá…“

„Svatá, třebaže na ni doplatím životem!“ přerušil ho Kalina podrážděně.

„Přísaha mi přikazuje zneškodnit zbojníka a spiklence, i kdyby byl mým vlastním otcem nebo synem,“ řekl kastelán. Tak obhajoval svůj čin.

„Tak to vám nemám co odpouštět, pane kasteláne…,“ odsekl mu.

„Nepřeji si tvou zkázu,“ řekl kastelán, „a nepřežil bych tvou smrt, kdybych ji zavinil já. Víš, Janko, tam ve věži před tebou stál vážný protivník, ve kterém pocit povinnosti snad naposledy rozproudil vojenskou krev. Nebyl bych ti radil, aby ses mi postavil na odpor. Ale teď už tu před tebou stojí jenom vysílený stařec…“

A když se na něj Kalina udiveně podíval, vykřikl:

„Sraz mě a vysvoboď se!“

„Ne,“ odpověděl skálopevně rozhodnut. „Šťasten opustím žalář, když mi sám ustoupíte z cesty, pane kasteláne, a řeknete mi, že jsem volný…

Vždycky jsem si vás vážil a pokládám vás za nejčestnějšího a nejspravedlivějšího člověka. Ano, jsem zbojník. Když mě máte za zločince, jsem na pochybách. Jestliže jsem se dopustil zločinu, když jsem si vybral nejvhodnější cestu k pomstě a k potrestání křivdy, ke znemožnění krveprolití nevinných tvorů, ať mě stihne zasloužený trest!“

Vřela v něm trpkost, jako by mu nalil blínu do žil.

„Proč váháte, pane kasteláne?“ vyhrkl. „Zavřete mě!“

„Janko,“ ozval se kastelán téměř prosebným hlasem, „neunáhluj se.

Když neposlechneš mé rady, vyřkneš ortel nejen nad sebou, ale i nad svou nevěstou, nad Janem Ponicenem i nade mnou. Když zůstaneš a já odejdu, nevím, jestli někde v půli cesty, někde na strmých schodech si úplně vysílen nesednu k věčnému odpočinku. Kdoví zda můj život nezhasne dřív, než mi pochodeň dohoří v ruce… Kdyby se to stalo, nezkosí hladová smrt jen tvůj život, ale i život tvé nevěsty a čachtického kazatele slova božího… Sluhové se vrátí až za několik dnů, až bude pozdě…“

Jan Kalina se málem zbláznil při té představě, ale vzdor se v něm neustále stupňoval. Pokušení, aby poslechl kastelána, ho ukrutně mučilo, ale přemáhal je se zaťatými zuby.

„Jste kastelán,“ vybuchl, „a já zbojník. Konejte svou povinnost!“

Mikuláš Lošonský zavřel dveře, zamkl, vytáhl klíč a strčil ho za pásek.

„Bůh je mi svědkem,“ řekl, „že jsem si nepřál tvou zkázu. Ale nejsem s to činit něco proti své přísaze a svědomí…“

„Tak se na mě přijďte podívat, pane kasteláne, až se budu houpat na šibenici,“ odsekl mu Jan Kalina.

8

Děvče, které utíkalo do lesa

NALEZENÍ A NALEZENÉ

Ficko a pandurský kapitán prožívali v příkopě pod Skalským vrchem strašlivá muka.

Ficko byl zraněn na ruce, kapitán na noze. Na dně příkopu byla ještě po nedávných deštích voda, která jim prosakovala do šatů. A šaty je studily jako ledové obklady.

Bolestí a nesnesitelnou zimou drkotali zuby, sténali a kleli.

Vozy zbojníků už dávno ztichly v dálce. Kolem panovalo mrtvé ticho.

Marně napínali sluch, jestli na cestě nezaslechnou kroky nějakého neúnavného vandrovníka.

„Jsme jako zmoklé slepice,“ vzdychal kapitán Imrich Kenderessy.

„Radši jsme měli chcípnout. Taková hanba!“ vztekal se Ficko. „Kdyby nás aspoň nenašel někdo známý!“

„Známý neznámý, mně je to jedno,“ řekl kapitán.

„Jestli nás do hodiny do dvou nenajdou, tak mám odzvoněno,“ zanaříkal Ficko. „Zima mě štípe až do kostí a ruka mě bolí, že bych se zbláznil.“

Nenašel je nikdo ani za hodinu, ani za dvě, ale pořád ještě byli živí. Celí promrzlí, zesláblí ztrátou krve zaslechli k ránu z dálky rachot vozu, který jim vlil do zkřehlých, ztuhlých těl novou sílu. Na jejich volání o pomoc vůz zastavil a seskočil z něho starší muž.

„Ficko!“ vykřikl překvapeně, když v jednom z nešťastníků poznal sluhu čachtické paní.

Vysvobodil Ficka i kapitána z pout.

Byl to panský hajný, kterého přijali do služeb čachtické paní teprve asi před měsícem. Bydlel v dřevěné chalupě na Skalském vrchu, hlídal cesty, aby chudáci nekradli dřevo, a pálil vápno, ze kterého dvě třetiny musel odevzdat panstvu a třetinu mohl prodávat. Brzy zrána vyjel s vápnem do okolních vesnic.

Ficko a kapitán, vysvobození z provazů, sotva stáli na nohou. Nohy se jim podlamovaly, takže se museli opřít o hajného. Opřeni o něj vylezli z příkopu.

„Vyhoď to vápno, hajný, protože jinak se na vůz nevejdeme a tvůj starý kůň by nás neutáhl,“ přikázal Ficko.

Hajný shazoval vápno na hromadu a naříkal:

„Než se vrátím, tak mi ho rozkradou.“

„Nevadí,“ utěšoval ho Ficko, „o nic nepřijdeš. Celý týden můžeš pálit jenom pro sebe.“

Uklidněný hajný jim pomohl na vůz a pak se zeptal, kam je má zavézt.

„K tobě domů,“ řekl Ficko. „Abychom si mohli dát do pořádku své rány a šaty. A koukej, ať držíš jazyk za zuby, ne aby ses chvástal, z jaké kaše jsi nás vytáhl. Až se začne stmívat, odvezeš nás do Čachtic.“

„Jenže můj příbytek je velice malý a příliš skromný,“ namítal hajný se zřejmou nechutí.

„To nevadí, jistě bude příjemnější než ten příkop,“ ušklíbl se Ficko.

„Dobrá,“ řekl nakonec, „ale slib mi, Ficko, při všem, co je ti svaté, že ať uvidíš v mé chalupě cokoliv, nebudeš se mstít mně ani nikomu jinému.“

„Dobře, slibuji,“ řekl Ficko překvapeně. „Zastřelil jsi snad srnu nebo kance, ty starý pytláku?“

„Pán Bůh chraň,“ ohrazoval se hajný. „Jsem pořádný a poctivý člověk a netoužím po cizím majetku.“

Za chvíli se hajného vůz zastavil.

Na kraji cesty byly pece na pálení vápna a kůlna s malou stájí. Všechno patřilo čachtickému panstvu.

Ficko, přestože ho v ruce bodala bolest a třásl se zimou, neodtrhl od hajného oči. Cosi mu vrtalo hlavou. On ho přijímal do služby. Vzpomněl si na něj. Přišel do Čachtic celý zubožený, otrhaný, vyhladovělý. Jmenuje se opravdu tak, jak mu to zní v hlavě?

„Hajný, poslyš,“ oslovil ho, když mu pomáhal z vozu, „nejmenuješ se Jan Lederer?“

„Jmenuji,“ překvapeně odpověděl hajný.

„Tak pro tebe mám dobrou novinu.“

„Dobrou novinu pro mě?“ zapochyboval hajný.

„Ano, pro tebe. Nemáš syna Pavla?“

„Mám a vlastně ani nemám. Šel do světa na vandr a už léta po něm není ani slechu,“ zesmutněl.

„Tvůj syn se vrátil, je zdráv, a když budu chtít, ještě dnes ho uvidíš!“

„Opravdu?“ zaradoval se hajný.

„Ale nechme řečí,“ napomenul ho Ficko, „radši mi řekni, jak se dostanu tam nahoru.“

Nedaleko na úbočí vyhlížela mezi řídkými stromy září ranního slunce zaplavená chalupa hajného. Z komína se k modré obloze valil hustý, černý kouř.

Hajný chytil Ficka i kapitána pod paží a opatrně je táhl k chalupě.

Když se k ní blížili, čelo hajného, který byl šťasten, že se dověděl o synově návratu, se pojednou zamračilo.

A kapitán s Fickem zaraženě hleděl na čarovné zjevení.

Mezi stromy nad chalupou vycházela dívčina v bílé haleně, červené sukničce a červených holínkách, štíhlá, prostovlasá, s chrastím v náručí. Když na mýtince zpozorovala podivnou trojici, zaraženě se zastavila. Zaplavovaly ji paprsky slunce a vypadala jako lesní víla, kterou lidé vyrušili.

„To je tajemství mé chalupy,“ zašeptal hajný. „Nezapomeň, Ficko, cos mi slíbil!“

„Svůj slib dodržím,“ prohlásil Ficko tak rozhodně, že to zaplašilo hajného pochybnosti.

Jen co se však dívčiny oči dotkly Ficka, vykřikla hrůzou, odhodila roští a jako šílená se rozběhla do lesa.

„Počkej!“ volal za ní hajný.

„Utíkej za ní, nebo ji už neuvidíš!“ pobízel ho Ficko.

Ranění se opřeli o sebe a hajný se pustil za děvčetem, které zděšeně utíkalo do lesa. Dupot jeho kroků ji poháněl. Až když se ohlédla a zpozorovala, že za ní běží jenom hajný, zastavila se a vrátila se k němu. Vrhla se mu kolem krku a strachem, hrůzou a během celá rozechvělá vzlykala:

„Nezdržujte mě, strýčku, musím utéci. Běda mi, jestli se dostanu do rukou toho zloducha!“

„Slíbil mi, že neublíží ani tobě, ani mně.“

„Pro toho člověka slib nic neznamená.“

„Ale jen pojď, možná tě ani nepozná,“ pokoušel se ji hajný uklidnit a přimět, aby se vrátila.

„Kdyby mě nepoznal, ale on mě pozná. Pusťte mě, ať jsem od něho co nejdál, protože jenom pomyšlení, že je nablízku, mě naplňuje smrtelnou úzkostí. Půl roku mě pronásledoval svou láskou. Sliboval mi oddanost, bohatství, hory doly. Když jsem ho odmítla, tak mi vyhrožoval. A své hrozby se chystal splnit. Poštval na mě ty nelidské babizny a mám štěstí, že mě neodvlekli do zámku.“

„Odpusť, že jsem tě chtěl zadržet,“ řekl hajný. „Kdybych byl věděl, že utíkáš před Fickem, nebyl bych se za tebou rozběhl, ale byl bych ti ze srdce přál, abys našla dobré lidi, kteří by ti poskytli útulek a ochranu v nebezpečí.

Tak jen jdi, Bůh tě provázej!“

Ale Magda Kalinová neodcházela.

„Stydím se a lituji, že jsem myslela jenom na sebe a na vlastní záchranu. Špatně bych se vám odvděčila, kdybych vás vystavila Fickovu hněvu a pomstě.“

„A co chceš dělat, milé dítě?“ divil se hajný, který se již smířil s rozloučením.

„Poskytl jste mi útulek, když jsem se promrzlá a vyhladovělá odvážila zaklepat na vaše dveře. Přijal jste mě pod svou ochranu a rozdělil jste se se mnou o všechno co jste měl.“

„Bohatě ses mi odměnila. Proměnila jsi můj opuštěný a osamělý život od základů. Naučil jsem se už mít i radost, přestože v srdci nosím hluboký žal.

Když jsem vybíral z pecí vypálené bělounké vápno, nejednou jsem se přistihl, že si vesele hvízdám. Tak jako kdysi…“

V okolí Německého Pravna, kde se Jan Lederer také živil pálením vápna, mu zemřela před rokem žena, věrná družka jeho života. A zanedlouho mu vyhořela chalupa. Když se jednou večer vrátil z trhu, našel místo chalupy jenom hromádku popela. Sklíčený a zarmoucený nevěřil už ani v synův návrat a opustil místo, ke kterému ho poutaly jen smutné vzpomínky. Potloukal se po Pováží, dával se najmout k příležitostným, mizerně placeným pracem a nakonec se dostal do Čachtic. Tam se na něj štěstí znovu usmálo.

Stal se hajným a zase mohl vykonávat své oblíbené zaměstnání – pálit vápno. A potom jako by z nebe spadla, přišla do jeho prázdného života Magda… A přestože i ona tesknila, utěšovala ho stejně jako on ji. Utrpení je sblížilo a dny ubíhaly snesitelněji.

Teď když si vzpomněl na radostnou novinku, že se jeho syn vrátil, tvář se mu rozesmála, oči se rozzářily:

„Magdo, můj syn se vrátil! Vrátil se!“

Když slyšela, že se to dověděl od Ficka, ale že mu ještě neřekl, kde se Pavel Lederer zdržuje, měla ještě větší důvod zůstat. Rozčertěný Ficko by mu to mohl zatajit, a tak znemožnit jejich setkání.

Hajný jí marně domlouval, aby utekla.

Vykročili po svahu dolů k chalupě.

SOKOVÉ

Ficko a pandurský kapitán pořád ještě stáli opřeni o sebe. Fickova svrasklá a zsinalá tvář se při pohledu na děvče, které se drželo starce, radostně rozšklebila. Vedle starého hajného Jana Lederera vynikly mládí a krása děvčete ještě výrazněji.

„He -he -he!“ rozesmál se jakýmsi cizím smíchem, bez škodolibosti, zlosti a pohrdání, jenom strašlivě trpce. „Vyplašená srna se vrací…“

Magda se otřásla a hajnému, když ucítil, jak trhla rameny, se zazdálo, že se znovu rozběhne pryč, co nejdál od Ficka. Ale přemáhala svůj odpor.

Za chvíli odvedl hajný nezvané hosty do svého příbytku. Zatímco Magda ještě sbírala roští, dal jim hajný suché šaty a potom jim ošetřil rány. A Ficko a kapitán, převlečení a s ovázanými ranami, už pomalu zapomínali na nepříjemnosti, a když se ještě nasytili horkou polévkou, přicházeli do znamenité nálady. Především Ficko.

„Ty jsi ale čaroděj, starý,“ ušklíbal se, sotva Magda vešla do chalupy, „když se podařilo přičarovat si takovou kouzelnou společnici! Jiní se o ni ucházeli, he -he -he, ale ona, hrdopyška, čekala na prince. A teď se místo s princem spokojila s unaveným starcem. Máte ale, vy Ledererové, štěstí, že to ani není samo sebou!“

Hajný a děvče poslouchali jeho zlostné poznámky beze slova, a to Ficka ještě víc popuzovalo. Dráždil starce:

„Ale tvůj syn má větší štěstí!“

„Byl bych ti vděčný,“ prosil ho hajný, „kdybys mi konečně prozradil, kde je můj syn.“

„Svou vděčnost si můžeš nechat,“ šklebil se Ficko, „ale za tu životodárnou polívku ti prozradím, že je na velmi dobrém místě. A jak vydělává, člověče! Když mu to tak půjde dál, postaví ti za pár let palác a bude tě vozit v kočáře. Je to čertovský chlapík!“ Zašklebil se na Magdu:

„Ty mi můžeš být taky vděčná. Tvůj bratr, ten lotr…“

„Můj bratr není žádný lotr!“ okřikla ho Magda už celá zmučená jeho pohledy a vzteklými řečmi.

„Není, he -he -he! Už není, protože dnes ráno ukončil svůj lotrovský život na šibenici!“

„To není možné!“ vykřikla Magda a prudká bolest jí sevřela srdce. Má mu věřit, nebo nemá?

„To není možné, he -he -he! Třeba by to nebylo možné, kdyby neměl takového podařeného přítele. Ten ho přivedl až z Němec, aby ho tady předal katovi. Za hotové!“

Jan Lederer, rozrušený strašlivým tušením, se zeptal Ficka:

„Kdo je ten jeho přítel?“

„Tušíš dobře, starý lišáku, he -he -he! Ano, je to tvůj syn. Zradil ho za dvě stě zlatých!“

„Bože!“ ztuhl Jan Lederer.

Jak se v tom velkém světě jeho syn zkazil. Ne, už to není jeho syn, nechce ho vidět! Tolik se zaradoval, když slyšel, že se Pavel vrátil. Bože, kdyby se byl radši ztratil!

Zdálo se, že za tu chvíli zestárl o deset let. Nohy se mu podlamovaly, postava shrbila a bílé vlasy svítily jako čerstvě napadlý sníh.

„Snad se ti to nezdá málo, ty starý lakomče! Nemáš se za syna co stydět!

Dal si za zradu důkladně zaplatit. Kromě peněz dostal u čachtické paní i místo zámečníka. Je chytrý. Takoví lidé u štědré hraběnky vydělávají.

Bude mít peněz jako želez!“

Otci se nad hloubkou zvrhlosti, do které zapadl jeho syn, zlákán cinkotem peněz, zatočila hlava. Magda Kalinová k němu přistoupila a objala ho.

Jsou to nové rány, které je sbližují.

Ona ztratila bratra, on syna…

„Jste pěkný párek,“ smál se Ficko. „Ale Pavel by se k tobě hodil líp než jeho otec, Magdo.“

Pandurský kapitán beze slova poslouchal Fickovy výbuchy a s jakýmsi soucitem pohlížel na trpícího starce a vyplašené děvče. Přestože mu srdce už dávno ztvrdlo, šlechetnost z něho nevymizela. Nebyl schopen dívat se na jejich utrpení.

„Hajný,“ řekl, „běž a posbírej si svoje vápno, vůz zatáhni do kůlny a koníka zaveď do stáje. Nezapomínej, že vápno je tvým těžce zaslouženým výrobkem a vůz s koněm není tvůj.“

Hajný se kapitánových slov zachytil jako tonoucí stébla. Hned se sbíral.

„Já jdu s vámi!“ zvolala Magda.

„Jen jdi,“ ušklíbl se Ficko a zlostně a posupně se podíval na kapitána.

Měl vztek, že ho vyrušil z jeho hry. „Jen jdi. Ale jestli nechceš přijít o matku, tak se vrať! Šibenice ještě stojí!“

Hajný i děvče se vypotáceli ze světnice jako ze hřbitova, kde právě pochovali své nejmilejší. Děvče mučil žal nad ztrátou bratra a strach o matčin osud a stařec oplakával syna. Syna, který zaprodal kamaráda, musí ze srdce vyhodit.

Beze slova scházeli úbočím na cestu.

Slunce vesele stoupalo na oblohu a teple se usmívalo na přírodu, probouzející se ze zimního spánku. Dech jara zahříval ranní vzduch a ptáci švitořili ve větvích, na nichž se pupence nalévaly novou mízou. Jen na jejích duše sedal chlad a beznaděje.

„Ficko,“ řekl pandurský kapitán pobouřeně, když hajný se svou chráněnkou zmizeli, „nejsem žádný mladík, zkusil jsem už hodně; byl jsem ve válce, kde jsou lidé horší než divoši, byl jsem i v tureckém zajetí. Ale s takovým zloduchem, jako jsi ty, jsem se ještě nesetkal!“

„Tak se podívejme! Pan kapitán se ještě rozfňuká jako nějaká rozmazlená holka!“

„Ani stařec, ani děvče ti ničím neublížili, abys je takhle trápil!“ osopil se kapitán na Ficka. „A zapamatuj si, jestli se nebudeš k našemu hostiteli, který nás nasytil, slušně chovat a jestli ještě budeš ubližovat Magdě Kalinové, budeš mít co dělat se mnou!“

Jenže Ficka tím nezastrašil. Právě naopak. Ten dostával dobrou náladu.

„Ale, ale, pane kapitáne,“ šklebil se. „Jste přece zeman. A jako zeman byste se neměl tolik starat o hajného, jednoho z nejposlednějších sluhů čachtické paní. Jako pandurský kapitán byste se neměl tak horlivě zastávat sestry popraveného zbojníka!“

„Ano, jsem zeman,“ odsekl kapitán Fickovi, „a pandurský kapitán. Právě proto nestrpím, aby někdo v mé přítomnosti ubližoval starci a bezbrannému děvčeti.“

„Starce vám přenechám, he -he -he! Aby bylo po vašem. Ale kolem toho děvčete se mi nemotejte. Vím, co si mohu dovolit k sestře popraveného zbojníka, a uvidíte, co si dovolím!“

„V mé přítomnosti si nic nedovolíš a nic neukážeš, to si pamatuj!“

Byli ve velmi bojovné náladě. Každou chvíli se pokoušeli vyhrabat z lůžka a postavit se na nohy. Ale když je bodlo v údech, znova se natáhli na lůžko a mírnili své vzrušení posuňky.

Kapitán se nemohl vynadivit, jak se Magda Kalinová po návratu pojednou změnila.

S hajným se už nevrátilo to plaché, zakřiknuté děvče. Vkročila do chalupy sebevědomě a směle. Odvážila se dokonce podívat i na Ficka. Udělala to s pohrdavou povzneseností. Ficko už otvíral ústa, aby pokračoval v té své vzteklé hře. Ale jeho bojechtivost rychle splaskla. Už před sebou neměl bezradné stvoření, ale obrněnou protivnici. Zamžoural očima jako myš, se kterou si zahrává rozpustilá kočka.

„Jen lež, Ficko, a odpočiň si,“ řekla Magda, „bude se ti to hodit. Čachtická paní i lavice už na tebe toužebně čekají. Rychle se zotav, protože čím později se vrátíš, tím víc ran holí dostaneš!“

A zvonivě se rozesmála. Ficko se mohl vzteknout.

„Ty jsi mi pěkný hrdina! Všude si o tobě vykládají, jak ses vzdal i se svými hajduky, jen aby sis zachránil holou kůži! Přede mnou se dovedeš vytahovat, ale když přijde k bitvě, zkrotí tě kterýkoliv zbojník!“

„A já zkrotím tebe!“

Sedl si a sbíral síly.

Kapitán napjatě číhal. Také on sbíral síly, aby zasáhl, až bude potřeba.

„Ani se nehýbej, Ficko!“ vykřikla Magda a sundala ze skoby valašku, „nebo ti touhle valaškou rozbiji tvoji podlou hlavu!“

Kapitán se spokojeně natáhl. Viděl, že to děvče nebude odkázáno na jeho pomoc. Jeho opovržlivý úsměv Ficka popíchl.

Ficko už byl vzteky bez sebe. Kapitánův úsměv byl poslední kapkou.

S napětím všech sil seskočil z postele a se znetvořenou tváří namířil rovnou k Magdě Kalinové.

Ta neztratila duchapřítomnost. Ohnala se valaškou a vší silou ho praštila do hrbu.

„Ty zmije prokletá!“ zavřískl a upadl, ale hned zase vyskočil ještě zuřivěji.

Vtom ho hajný začal zprava i zleva bušit pěstí do obličeje a Ficko znovu s jiskřícíma očima upadl. Zaskřípal zuby a zachrčel.

„Jedna rána patří tobě,“ pronášel stařec hlasem změněným hněvem, „a druhou odevzdej tomu lotrovi, který byl mým synem. A vyřiď mu, ať mi víc nechodí na oči, nebo ode mne dostane místo požehnání na cestu do života jenom pár facek a prokletí.“

„To si odpykáte!“ zachrčel Ficko.

Tu hajný přistoupil k pandurskému kapitánovi:

„Odpusťte, pane kapitáne, že vás opouštíme a že se o vás víc nebudeme starat. Před chvílí jen tohle děvče, ale teď se už i já musím chránit před podlostí tohohle netvora.“

Ficko by rád obětoval i půl života, kdyby jim mohl znemožnit útěk.

Byl však schopen jenom jim vyhrožovat.

„Ať půjdete kamkoliv, mně neutečete. A ty, Magdo Kalinová, si zapamatuj, že nebudu mít klid, dokud tě jako tvého bratra nedostanu na šibenici!“

Magda vybuchla smíchy.

Teď teprve se Ficko dověděl, že noční porážka a toto jeho pokoření ještě není vše, co ho stihlo. Kalina utekl, jeho matku unesl zbojník a paní byla potupena, odvážný Vavro jí do stehna vypálil cejch pohany.

Ficko úplně oněměl. Ještě nikdy nebyl takhle zdrcený. Pověst o jeho hanbě jde od úst k ústům. Každý se mu bude škodolibě pošklebovat a jeho pokoření dovrší nepřízeň paní. Nebylo by lepší, kdyby se služby, ve které ho pronásleduje nezdar za nezdarem, vzdal, v noci vyhrabal svůj poklad, ztratil se do cizího kraje a mezi neznámými lidmi tam začal nový život?

„Pojď, Magdo,“ řekl hajný a něžně ji objal. „Ztratil jsem syna a v tobě jsem našel dceru. Svět je velký a dobrých lidí je hodně. My se neztratíme!“

Pohled na hrdé, rozesmáté děvče přivedl Ficka na jiné myšlenky. Ne, neuteče zbaběle z boje. Ať se stane cokoliv, nesnesl by představu, že i tohle nepoddajné děvče by se smálo jeho zbabělosti. Kdyby mu na celém světě nezáleželo, kdyby mu byla lhostejná přízeň či nepřízeň Alžběty Báthoryové, kdyby se nestaral ani o pohrdavé řeči, jeho život by přesto plynul v pohrdání sebou samým, protože nepokořil hrdopyšku, která ho odkopla, když se jí celý nabízel ochoten sloužit jí jako pes. A od ní si vysloužil nejbolestnější úder v celém životě. Z hrbu se ještě i teď šíří štiplavá bolest do všech údů. Ne, neuteče. Ať paní třeba rozkáže, aby mu vysázeli i sto ran, a ať třeba spadne z lavice polomrtev, zůstane, znovu si vydobude ztracenou přízeň a zase se před ním budou všichni třást a nejvíc ona…!

„Magdo Kalinová!“ zavřískl za děvčetem, které se starcem odcházelo.

„Můžeš jít třeba na konec světa, já tě najdu, to ti přísahám! A tu urážku ti splatím!“

Ficko napjatě hleděl na zavřené dveře, jako by je chtěl nenávistnýma očima propálit.

Také kapitán upíral oči na dveře. Ale v jeho zraku nebyl hněv, touha po pomstě – jakási něha z něj zářila, něha, která úplně změnila tvrdý, neúprosný výraz jeho tváře.

„Ficko!“ vykřikl kapitán, „k tvé přísaze já připojuji svoji. Přísahám, že jestli se jen malíčkem odvážíš dotknout tohoto rozkošného stvoření, useknu ti ruku.“

„Co se to s vámi děje, pane kapitáne?“ vyvalil Ficko oči.

,,Strašně jsem se zamiloval do Magdy Kalinové!“ odpověděl kapitán.

„A přísahám, že ji najdu, ubráním ji a získám si její lásku!“

ČTYŘI ZAŽIVA POCHOVANÉ ŽENY

Když Pavla Lederera před Barbořinýma očima pohltila zem, padací dveře za ním zapadly a obklopila ho neproniknutelná tma, uvědomil si, že jeho náhlé rozhodnutí – přiblížit se podzemními chodbami k čachtické paní, a tak ji zachránit – bylo marné. Až teď si vzpomněl, že jeho lucerna zůstala nahoře. A pustit se do chodeb bez světla, k tomu neměl odvahu.

Napjatě číhal, zda je Barbora ještě nad vchodem do chodby. A přistihl se, že si přeje, aby tam stála, aby na něj čekala. Ale aby ji neviděl, protože nebyl schopen objevit se jí na očích a mluvit s ní. Nenávist a láska se v něm podivně svářily.

Šmátral po páce, aby mohl otevřít padací dveře. Přitom u stěny nahmatal pochodeň. Byl rád, protože mu připadalo, že dostat se do krvavé lázně podzemím je výhodnější. V zámku je už jistě všechno na nohou, zmizení čachtické paní a jejích tří služebnic vyvolalo určitě veliký neklid. Dráb marně postává na dvoře s osedlaným Viharem, na kterém měla Alžběta Báthoryová vyjet na ranní vycházku, a všechny zraky, ať už veřejně, nebo kradí, sledují vchod do podzemí a číhají na okamžik, kdy se v něm objeví paní se služkami. Pavel Lederer věděl, že kdyby ho viděli s lucernou nebo pochodní vcházet do podzemí, v mnohých by vyvolal podezření a mohly by vzniknout řeči, na které by třeba jednou doplatil.

Posbíral na zemi suché listí a větvičky opadalé z keříku nad padacími dveřmi, vykřesal oheň, zapálil pochodeň a jistým krokem zamířil ke krvavé lázni.

Cestou se ho zmocňovala všelijaká pokušení a obavy. Dosáhne záchranou paní skutečně plné důvěry? Nevzbudí v ní i ve služkách naopak nedůvěru a hněv, že se sám a bez dozoru odvážil do podzemí, a tak vnikl do úzkostlivě střežených tajemství čachtického zámku? Ale překonal všechny obavy i pokušení ponechat zamčené ženy ve společnosti železné panny jejich osudu.

Ženy, zavřené v podzemí, se zatím zpotily a na smrt unavily bezvýslednými pokusy vyvrátit dveře.

Míjely hodiny, které jim připadaly jako věčnost. Paní se už bezmocně svalila do křesla a vzrušená obrazotvornost jí živě představovala vlastní zkázu. Určitě zemře hladem a žízní. A hlad a žízeň ji už také doopravdy trápily. Její služky prožívaly stejná muka, stejně jako ona se připravovaly na smrt hladem. Na záchranu už neměly ani jiskřičku naděje.

Do ticha mučírny pojednou zazněl Dořin výkřik, ve kterém zableskla nová naděje:

„Někdo přichází!“

Napjatě poslouchaly. Když se kroky u dveří zastavily a v zámku zarachotil klíč, vybuchl radostný výkřik:

„Jsme zachráněny!“

Jenže klíč se v zámku neobracel a dveře se neotevíraly. Jaký Zábel si to s nimi takhle zahrává? Kdo jim dal okusit radost z blížící se záchrany, aby zkáza pak byla o to hrozivější?

Pavla Lederera, když už byl ode dveří, vedoucích k železné panně, jen několik kroků, přepadlo silné pokušení neotevřít. A bylo tak nepřekonatelné, že i když už strčil klíč do zámku, aby odemkl, odtrhl ruku od klíče, jako by byl rozpálený.

Neměl by nechat Alžbětu Báthoryovou a její služebnice, osnovatelky i poslušné nástroje do nebe volajících zločinů tam, kde jsou?

Ať zahynou!

Proč se má snažit získat důvěru čachtické paní a proč se má v zámku třást neustálým strachem, že se jednou jeho hra prozradí? Proč má trnout, kdy se dozvědí, že je spojencem zbojníků? Dřív nebo později to určitě vyjde najevo a potom – běda mu! A proč bojovat pochybný boj proti takové přesile? Teď je příležitost smést čachtickou paní i ty nelidské babice ze světa a boj bude vítězně dobojován!

Už byl hotov obrátit se a utéci pryč.

Jeho odvahou otřásla jenom pochybnost, může -li si vzít na svědomí čtyři lidské životy. Má právo soudit a odsuzovat? Ale copak neudělá jenom to, co by pozemská spravedlnost, kdyby existovala i pro pány, byla už dávno vykonala? Oko za oko, zub za zub, život za život! Kolik životů by musela mít Alžběta Báthoryová, aby spravedlnosti mohlo být učiněno zadost? Ne, neosvobodí ji. Ať zahyne tam, kde ničila a ještě se chystala ničit cizí životy.

A bude odzvoněno křivdám a zločinům, skončí ten nerovný boj. Alžběta Báthoryová už nebude řádit. Železná panna už nebude prolévat nevinnou krev!

Radostné výkřiky čachtické paní a jejích služebnic ho jen utvrdily v jeho rozhodnutí.

Otočil se a utíkal pryč, protože měl obavu, že mu jeho pochodeň na zpáteční cestu nevystačí.

Dupot jeho kroků pronikl do mučírny a v duší zavřených žen probouzel zoufalou ozvěnu.

Pavla Lederera se zmocňovala povznesená nálada, jako by byl vykonal hrdinský skutek. Byl by si zpíval radosti, že přišel na tak skvělý nápad. Co by tomu Jan Kalina řekl, kdyby věděl, že už nebude mít proti komu bojovat, protože zločinci už dopanovali?

Jeho povznesená nálada však opadla, když se ocitl pod modrou oblohou.

Zase se mu z mysli vynořila Barbora. Znovu zaujala všechny jeho myšlenky. Rozhlížel se na všechny strany, jestli ji neuvidí.

Nikde nebylo živáčka, jen opodál dole na cestě se mihly dvě tři postavy chodců.

Kolem dokola panovalo ticho a nahoře se hrdě a němě vypínal čachtický hrad.

Kdy bude poledne, kdy se už ozvou polední zvony? A jestlipak z hradního komína vyšlehne k jasné obloze sloup dýmu, jak to bylo domluveno?

NA ÚTĚKU

„Kam půjdeme?“ zeptala se Magda, když vyšli z hájovny a rozhlédli se po širém kraji.

„Kamkoliv,“ odpověděl Jan Lederer, „jenom co nejdál z dosahu čachtické paní a jejích pochopů.“

„Jak trpký je to úděl!“ vzdychla si Magda. „Abychom utíkali do světa jako zločinci a ukrývali se!“

„Ať budeme kdekoliv, před každým budeš má dcera a já budu tvůj otec!“

„Dobrá, otče,“ odvětila s úsměvem. „Nelítostný osud mě obral o všechno, ale jsem mu povděčná, že mi dal vás, mám vás ráda opravdu jako vlastního otce!“

Sestoupili ze Skalského vrchu na cestu. Jan Lederer přelétl pohledem pece, malou kůlnu i stáj a zesmutněl:

„Přirostla mi tahle místa trochu k srdci. A od chvíle, co jsi přišla ty, začaly se rány mého srdce zacelovat.“

Potom vešel do stáje, pohladil koně, nasypal mu do žlabu oves a Magda mu dala vodu.

„Nemuseli bychom jít pěšky,“ svádělo to hajného, „koník by nás ochotně odvezl a byli bychom dřív v bezpečí.“

„Paní by si ani nevšimla, že přišla o starého koně a rozvrzaný povoz,“

povzbuzovala ho Magda.

„Ba ne, s prázdnýma rukama jsem sem přišel a stejně odejdu!“ přemáhal Jan Lederer pokušení. „Nikdy jsem si nepošpinil ruce krádeží.“

Ještě jednou pohladili koně, přisypali mu oves a vypravili se.

Když přecházeli před kůlnou, skočila jim do cesty ženská nevysoké postavy a černé tváře.

„Kde je Ficko?“ hrozivě vykřikla.

Hajný se rychle vzpamatoval z překvapení.

„Jen pojď, hned uvidíš,“ řekl klidně. A dodal s úsměškem: „Copak, jsi jeho frajerka, že ho tak usilovně hledáš?“

Otevřel vrata do kůlny a ukazoval do kouta:

„Tamhle ho máš přikrytého plachtou, aby ti nenachladl!“

Vběhla do kůlny, a že ji přelstil, zpozorovala teprve potom, když pod plachtou nahmatala jenom snopek slámy a zaslechla, že se vrata za ní zavřela.

„Vběhla tam jako myš do díry,“ smál se hajný i s Magdou. Srdečně a bezstarostně, jako by jim nehrozilo žádné nebezpečí.

Ženská zuřila a bušila do prkenných stěn.

„Nenamáhej se, Eržo Kardošová,“ řekl hajný, „sám jsem si tu kůlnu postavil a důkladně. Odtud nevyklouzneš. Jen si tam v klidu poseď, nebo ti vyschne v krku a tam pálenku nenajdeš, leda kdybych tě já vypálil!“

Popadl Magdu za ruku a odváděl ji.

„Tu bábu znám. Je to jedna ze starých služek Alžběty Báthoryové, která má na práci jenom jediné: slídit v okolí i ve vzdálenějších místech za děvčaty, která touží po dobré službě, a najímat je.“

„Už si na ni vzpomínám,“ přitakala Magda. „Jednou jsem ji viděla, zrovna vycházela ze zámku. Tvář jí jen hořela a byla tak opilá, že se děti kolem ní sbíhaly a posmívaly se jí.“

„Divím se, že je střízlivá,“ smál se hajný. „Já jsem ji ještě střízlivou neviděl.“

Nešli po cestě do Nového Mesta, protože se už po ní začínali hemžit formani a lidé, kteří šli do práce. A když jim tak Erža vběhla do cesty, předpokládali, že by si jich mohli všimnout a zradit je paní i jiní sluhové nebo služky.

„Nedá se nic dělat,“ řekl hajný. „Pustíme se cestou necestou. U Hrušova, Lubiné nebo Bzinců počkáme v lese, dokud se nesetmí. A pak půjdeme poprosit dobré lidi o nocleh a o pokrm. A zítra přejdeme na Moravu. Tam budeme víc v bezpečí.“

„Nejraději bych zůstala tady,“ řekla Magda. „Je mi smutno, když pomyslím, že bych se měla pustit tak daleko od ubohé matky a bratra. Tak ráda bych se s nimi sešla! Kdovíjak se bratr změnil za ta dlouhá léta, co jsem ho neviděla. Nejraději bych shodila sukně, oblékla si dlouhé kalhoty a přidala se k Andreji Drozdovi!“

„Tím by ses ještě chlapem nestala,“ pousmál se hajný. „A zbojnický život bys nevydržela… Ale netrap se, neodejdeme na Moravu navěky. Až se poměry změní, vrátíme se a budeme zas žít klidným životem. Ty se toho jistě dožiješ, ale já…“

Mávl rukou a Magda se smutně podívala na oblohu, po které se valila oblaka, jako by také utíkala před neznámou zkázou.

Ani je nenapadlo, že marně odbočili z novomestské cesty, že se marně vyhýbají lidem.

Necítili, že se do jejich zad jako pijavice vpíjejí slídivé oči.

Sotva se zavřená Erža vyzuřila, že se tak dala podfouknout, pozorně se rozhlédla po kůlně, do které se světlo prodíralo skrz škvíry mezi deskami.

Duše jí poskočila radostí, když v koutě kůlny uviděla opřený žebřík. Za chvíli už trhala ze střechy šindel za šindelem, otvorem pak vystrčila hlavu a dychtivě slídila za odcházejícími.

„Jen si běžte, kam chcete!“ smála se. „Já vás najdu a zavřu líp!“

Zavýskla radostí, že to bude ona, kdo přivede Magdu Kalinovou a s ní i toho dědka paní. Kdoví co vyvedl?

Vyškrábala se na střechu, vytáhla za sebou žebřík, zvenku ho zase postavila a slezla ze střechy jako veverka.

Jen jedno jí vrtalo hlavou, kde asi je Ficko s tím pandurským kapitánem.

Když zahlédla hájovnu, bez rozmýšlení k ní zamířila. Jestli je tam nenajde, jistě padne na něco, co jí udělá radost: krádeže byly její nejmenší nectností.

V chalupě bylo ticho.

Ficko i kapitán už mlčeli. Jen jejich oči se chvílemi setkaly a zasršely nenávistí a pohrdáním.

Když se otevřely dveře, překvapením se posadili.

„Kde se tu bereš, čertovská bábo?“ zařval Ficko, protože měl vztek, že ho v takovémhle ubohém rozpoložení našla právě ženská. To bude řečí!

Erža se bude chvástat, jak ho našla, zveličí jeho ubohost a do smrti se bude odvolávat na své zásluhy.

„No, no, no,“ uklidňovala ho Erža Kardošová, „jen se tak nejež, nebo se ztratím a jako bych tu ani nebyla. A pak budeš litovat ty!“

Mírnil se, přestože by jí byl nejraději roztrhl.

„Chudinko,“ pošklebovala se mu, „tak se mi zdá, že s tebou zbojníci nemluvili v rukavičkách!“

Zaskřípal zuby.

„Bolí, bolí?“ vyptávala se ho s předstíraným soucitem. „Ale hodná paní ti zase pomůže, pošle pro Majorovou do Myjavy. Ta by se vůbec měla přestěhovat do Čachtic, abys ji měl vždycky po ruce.“

To už bylo na Ficka moc.

„Co tu meleš pantem, babo čertovská? Maž za tím starým hajným a za tou holkou, nebo ti vyškubu všechny vlasy, a jestli je nepřivedeš, půjdeš pěkně na lavici! A do zámku vzkaž, aby pro nás přišli hajduci!“

Erža se trochu polekala a litovala, že jednala s Fickem tak zvysoka. Ten najde k pomstě sto způsobů.

„Už letím, už letím,“ zkrotla, „mně se ti dva neztratí. Půjdu za nimi jako stín a ručím ti za to, že nebude dlouho trvat a budou v Čachticích!“

Vykročila, ale ve dveřích se ještě zastavila:

„Víš, já nevydělávám tak skvěle jako ty, Ficko. Musím se posilnit a nemám zač.“

„Jednou by ses mohla nachlastat i vody,“ odsekl jí Ficko. Ale přece jen vytáhl ze záňadří měšec a hodil na zem pár denárů.

Erža Kardošová se chamtivě vrhla na rozkutálené peníze a sbírala je brblajíc:

„Nedáváš je rád, ale hlavně že je dáváš!“

SRDCE PŘECE ZVÍTĚZILO!

Mikuláš Lošonský odcházel od Jana Kaliny s těžkým srdcem. Udělal, co mu přísaha a svědomí přikazovaly. Ale mučily ho pochybností, zda jednal správně. Jestli Jan Kalina zahyne, nebude ho svědomí trápit krutěji, než kdyby nedodržel přísahu?

Čím víc se vzdaloval od žaláře, tím větší bolest mu rozdírala srdce, tím těžší byly jeho nohy a bílá hlava.

Stále pomaleji stoupal po schodech vzhůru a ze stupně na stupeň namáhavěji zvedal nohy. Chvílemi se už musel opírat o stěnu, odpočinout si a nasbírat síly na další cestu. Ruka, ve které držel pochodeň, se mu třásla a s hrůzou pozoroval, že i zrak mu slábne a síly ubývají.

A pochodeň se neúprosně krátí.

Bože!

Ještě není ani v půli cesty a tělo jako by mu zolovnatělo. Dojde do své světnice v hradní věži a zachrání přítele a to nešťastné děvče, které tam zavřel?

Strach o tři životy na něj dolehl jako obrovský balvan. Klesl pod jeho tíhou na kamenné schody, ruka s pochodní klepla o chladný schod jako zdřevěnělá a pochodeň z ní vypadla. Zoufale po ní hmátl jako topící se po slámce a s napětím všech sil se postavil na nohy.

Musím, musím dojít nahoru! Planula v něm pevná vůle. Ale toto chvilkové vzplanutí nebylo schopno trvale vzpružit jeho tělo.

Za chvilku zase klesl a pochodeň mu zase vypadla. Ale marně po ní sahal; koulela se po schodech dolů jako ztracená jiskřička naděje. Obklopila ho tma, hustá jako smůla a těžká, hrozně těžká.

Mikuláš Lošonský se marně namáhá, už nemá sílu, aby se postavil na nohy. Ale pevná vůle ho zvedá, nedopřává mu oddechu. Jen dál a dál, výš a výš! Kvůli němu nesmí nikdo zahynout, ničí život nesmí mít na svědomí!

Plazí se po čtyřech se zaťatými zuby neproniknutelnou tmou, vleče své tělo ze stupně na stupeň.

Ještě schod, ještě jeden! Bičuje ho vůle. A tma kolem už řídne. Otevřeným vchodem se do tmy podzemí mísí paprsky denního světla.

Jen dál, ještě dál!

Promrzl chladem schodů, zima mu proniká do kostí, ale přece jen se plazí dál. Už je u dveří do své světnice, sedá si, natahuje ruku ke klíči a otáčí jím.

Jan Ponicenus přiskočil ke dveřím a otvírá je.

Mikuláš Lošonský se svalil dovnitř jako mrtvý.

„Co se ti stalo, příteli?“ Jan Ponicenus ustrašeně hledí na jeho bledou tvář a zapadlé, skelnatějící oči a zvedá ho do křesla.

Jak se kastelán změnil! Když odváděl vězně do žaláře, byl to muž v plné síle a teď, hle, duše mu užuž uniká z těla.

Maryša leje ze džbánku vodu na bílý šátek a utírá jím kastelánovo vráskami zbrázděné čelo. Farář mu k ústům přikládá hrnek vody. Chladivý obklad a voda kastelána osvěžují.

V kalných očích se probouzí život, strnulý výraz obličeje měkne, objevuje se na něm ruměnec.

„Příteli, příteli,“ šeptá, slabounce tiskne farářovou ruku a jeho pohled spočívá na něm i na děvčeti s nevýslovnou něhou. „Odpusť mi, odpusťte mi, že jsem vás vystavil takovému nebezpečí! Kdybych byl nedošel, zahynuli byste tu hlady…“

Farář a děvče si uvědomují, jaká jim hrozila smrt, ale starost o Kalinu je znepokojuje a mučí víc než nebezpečí, které jim hrozilo, ale už minulo.

„Co jsi udělal s Kalinou?“ ptá se Ponicenus a Maryša čeká na odpověď stejně dychtivě jako on.

„Uvěznil jsem ho,“ odpovídá kastelán. Má pocit, jako by se přiznával ke zločinu.

„A přeješ si jeho smrt?“ zeptal se Jan Ponicenus chladně.

„Ne,“ vykřikl Mikuláš Lošonský. „Nepřeji si jeho smrt, chci, aby žil!“

A kastelán se zavrtěl na židli a ukázal prstem na klíč, který měl zastrčený za páskem.

„Příteli, to je klíč od žaláře,“ řekl, „vezmi si ho.“

Když to Jan Ponicenus nechápavě učinil, kastelán dodal:

„Vysvoboď Jana Kalinu, vysvoboď ho!“

UPRCHLÍKŮM NA STOPĚ

Erža Kardošová opouštěla hájovnu s rozjařenou tváří. Počítala, kolik za ty denáry bude pálenky.

„Je to ale lakomec ten Ficko,“ ušklíbla se, když byla s počítáním brzo hotová, ale docela nespokojená také nebyla. Na to, aby se důkladně posilnila, to stačilo.

Otočila se za uprchlíky. Právě vcházeli do lesa a mizeli v něm.

Její oči se zálibou spočinuly na Magdině postavě. Paní nebude tak skoupá jako Ficko, až jí přivede to kvetoucí stvoření.

Země byla vlhká, na keřích a suché trávě se leskla ranní rosa, proto si podkasala sukně, aby si je neucourala. A potom hbitě sestupovala ze stráně.

Cestou před vápennými pecemi právě přecházel mládenec s batůžkem na zádech, podle všeho asi tovaryš, který hledá práci.

„Hej,“ zakřičela Erža Kardošová, co jí hrdlo stačilo. „Počkej, chlapče!“

Tovaryš se zastavil.

„Nechtěl by sis lehce vydělat?“ vyptávala se, když se k němu blížila.

Viděla, že je ochoten si vydělat i těžce, proto mu přikázala, aby šel do čachtického zámku a řekl hajdukům, že mají přijet pod Skalský vrch s vozem pro Ficka a pandurského kapitána, které stihlo neštěstí a nemohou se postavit na nohy.

Tovaryš se rozchechtal, až se to horou rozléhalo:

„Já vím, jaké neštěstí je postihlo, ha-ha-ha! Dobře jim tak. Ale dobrá. Jdu sice právě z Čachtic, ale vrátím se. Jenže, kdo mi za tu námahu zaplatí?“

„Ficko, můžeš se k němu z Čachtic dovézt na voze,“ řekla Kardošová a smála se s tovaryšem o závod.

Jenže jí nebylo do smíchu ze škodolibosti nad Fickovou porážkou jako tovaryšovi, ale lechtala ji představa, jak se bude ten skrblík tvářit, až k němu tovaryš natáhne dlaň.

Tovaryš si pohvizdoval a šlapal zpátky do Čachtic. Erža se pustila napříč přes pole k lesu, kde zmizel hajný s děvčetem.

Slunce důkladně připalovalo, a tak pospíchala, až se jí po čele řinul pot.

Byla ráda, že je lesem vysekaná úzká cesta. Spokojeně si odfoukla, když se v dálce mezi stromy začervenala Magdina sukně. Opatrně je sledovala.

Držela se kraje cesty, a jakmile se sledovaní ohlédli, skočila vždycky za strom jako veverka.

Magda Kalinová se nemohla smířit s myšlenkou, že odejde tak daleko od matky a od bratra, kterého by už tak ráda viděla. Nejraději by vyhledala zbojníky, aby se přesvědčila, jestli se matce dobře vede, a aby ji potěšila.

Vždyť chudák ani neví, co s ní je, jestli je živá, nebo mrtvá, a neví to ani její bratr.

Ale nakonec, třebaže měla těžké srdce, dala se přesvědčit, že není právě nejvhodnější potulovat se v tomto kraji.

„Jen co se Ficko dostane do zámku, požene za námi houf slídičů, kteří prošmejdí všechny vesnice kolem. Našli by nás. A kdo ví, kde jsou zbojníci, kdy bychom je dostihli. A i kdybychom se s nimi sešli, copak nemají dost starostí s tvou matkou? Slyšeli jsme, jak Báthoryová hrozila Čachtičanům, že jim přivede na krk vojsko. Jistě to udělá a zbojníkům bude horko, budou se mít co ohánět, aby zachránili vlastní kůži.“

Na pěšině, která protínala lesní cestu, zpozorovala pojednou Erža Kardošová děvče.

Byla to Barbora Repášová, která se zpod hradu, od tajného vchodu do podzemí, kde před ní zmizel Pavel Lederer, také pustila cestou necestou, aby se s nikým nepotkala. Nevěděla, kam se obrátí a co udělá, aby si získala lásku Pavla Lederera. Určitě věděla jen to, že do Nového Mesta se nevrátí, protože už při pomyšlení, že by si lidé její smutek mylně vykládají, že by ho pokládali za žal pro nešťastně zahynulého manžela, ji popadl takový vztek, že zapomněla i na utrpení lásky, kterou Pavel Lederer zhrdl.

Ne, nemůže se vrátit do Nového Mesta. Čím usilovněji by rozhlašovala, že nenávidí Martina Šubu a že je ráda, že zemřel, tím povážlivěji by nad ní vrtěli hlavou. Lidé by si nedovedli vysvětlit, proč je tedy smutná, proč chřadne a vadne, když má takovou radost ze svého vdovství.

Nikomu by se nemohla přiznat, že její hrdé srdce rozdírá bol neopětované lásky…!

Erža byla přesvědčena, že pronásledovaní jí zatím neutečou, a odbočila na pěšinu. Barbora sebou překvapeně trhla, když ji pojednou spatřila před sebou. Kardošová rychle sebrala několik suchých větví a už měla i plán, jak také toto děvče dostane do služeb čachtické paní.

Barbora se jí polekala, když k ní tak znenadání přiběhla:

„Proboha tě prosím, zachraň mě, děvče! Jsem chudá vdova z Hrušového a sem si chodím na dříví. Hajný na mě číhá a já se bojím, že mě tu přistihne.

Je kousek odtud i se svou dcerou!“

A úpěnlivě prosila Barboru, aby tam hajného hlídala. Ona prý ho pěšinou, kterou Barbora přišla, zatím obejde a odnese si sebrané dříví, protože doma už nemá ani třísku.

„Pak se vrátím,“ slibovala, „a odvedu tě k sobě. Vidím, že jsi opuštěná.

Zůstaneš u mě a já se s tebou podělím o svou bídu a najdu ti dobrou službu, když budeš chtít.“

Barbora se ani nedostala ke slovu, tak rychle plynuly z Eržiných úst všechny možné řeči a sliby. Barboru ty sliby potěšily, protože konečně našla východisko, kam se uchýlit. Zapomene, že je dcera hrdého mistra.

Půjde sloužit, tahle hodná žena jí najde službu a při práci zapomene, zotaví se z útrap posledních dnů. A přitom uvidí co dál, jak se dostat do blízkosti Pavla Lederera. Pomohla Erže ještě nasbírat dříví a naslouchala jejím radám, jak jít kus za hajným a jeho dcerou, aby mu pak, až se pro ni z Hrušového vrátí, nepadly do rukou. A kdyby hajný vyšel z lesa, má vyčíhat, kterým směrem se pustí, a pak ať se vrátí sem, kde se teď loučí, a tady ať na ni počká.

Barbora všechno slíbila a Erža, shrbená pod tíhou dřeva, spokojeně odcházela. V duchu se smála, jak to hloupé stvoření snadno dostala. Byla přesvědčena, že i kdyby se vrátila až za několik hodin, bude tam na ni čekat a vyčíhá, kam se utečenci pustili, pokud se do noci neukryjí v lese.

Když byla kus od Barbory, zahodila dříví do křoví a s vykasanými sukněmi vesele upalovala do Hrušového. Spokojeně si sedla v hospodě a popíjela, dokud jí peníze stačily. Pak poslala krčmářova pacholka do čachtického zámku se vzkazem, aby navečer přijeli do Hrušového na voze dva hajduci a aby čekali na příkazy u rychtáře.

Když se vrátila do lesa na místo, kde na ni měla čekat Barbora, nenašla živou duši.

A vrány na stromech krákaly, jako by se jí posmívaly.

Chvíli čekala, protože si myslela, že Barbora poodešla, aby vyšpehovala, kam směřuje hajný s dcerou.

Ale čekala marně.

Polil ji vztek, že děvče, které pokládala za tak prostomyslné, ji přelstilo.

Utekla a varovala i hajného s Magdou.

Kořalkou rozpálená tvář jí až zbrunátněla. Zaťala pěsti a zaskřípala zuby:

„Jen počkej, jestli tě dostanu! A já vás dostanu všechny tři!“

9

Zlí duchové vystupují z pekla

STRAŠNÉ POZNÁNÍ

Čachtičané se už v dopoledních hodinách dozvěděli, že paní a její tři služebnice zmizely. Kdyby tak zmizely do pekel navždy!

Hajduci splašeně pobíhali ulicemi a kdekoho se vyptávali, jestli neviděl čachtickou paní, Doru, Ilonu a Annu. Měli sice podezření, že je v podzemí

– později jim to potvrdila i Kata Benecká, když se bázlivě přiznala, že je viděla vcházet do sklepa, ale přesto vyzvídali na všech stranách pro klid svědomí, že paní vskutku důkladně hledali. Do podzemí se nikdo z nich neodvážil. Nezapomínali na přísný zákaz. V zámku bylo největším zločinem, když někdo bez vědomí a dovolení Alžběty Báthoryové a bez dozoru jejích nejdůvěrnějších lidí nakoukl do podzemí. Za odstrašující příklad jim sloužil jeden hajduk. Když se jednou dveřmi, které zapomněly služky nebo Ficko zamknout, vkradl do sklepa, aby si koštýřem lokl ze sudu trochu vína, přistihli ho a na lavici utloukli až k smrti. Kolik kapek vína si lízl, tolik mu jich přišili! Kdo by se tedy odvážil nastavit kůži takové výplatě?

Celé Čachtice byly vzrušené a dychtivě naslouchaly zprávám ze zámku.

„Bodejť by ji čerti odnesli i s těmi jejími čarodějnicemi!“ upřímně si přáli všichni Čachtičané.

Ještě před polednem přispěchal tovaryš a za všeobecného smíchu před krčmou vyprávěl, že jde pro hajduky, aby přijeli pod Skalský vrch s vozem pro Ficka, který tam leží v hájovně jako nemluvně.

„A řekni hajdukům,“ smál se jeden z chlapů, „aby si natáhli rukavice, až ho budou zvedat na vůz, aby mu nepolámali kostičky, ty, co ještě má celé!“

„A ještě raději jim neříkej nic,“ nadhodil další. „Když pro něj nepřijedou, tak tam možná zhebne hlady i s tím pandurem! Jen aby se nezmátořili a nezachránili se sami!“

To se zalíbilo všem chlapům. I tovaryšovi. Mrzelo ho jenom, že se vrátil nadarmo a že přijde o odměnu.

„My ti to vynahradíme!“ rozpálili se chlapi, když se jim svěřil, co ho trápí. Hned mu sesbírali hrst denárů a potom ho zatáhli do krčmy, objednali mu holbu vína, potom ještě holbu a pili, jako by na pohřební hostině radostně zapíjeli Fickovu smrt.

Blížilo se poledne. Okolo zámku se hemžili zvědavci, přesvědčeni, že se něco stane. Ale nic se nestalo.

Jen hosté přijeli. Benjamín Príborský a Eržika s parádním spřežením.

Překvapil je shon a zpráva o zmizení paní a tří jejích služebnic.

Přišli do rozpaků: mají se vrátit, nebo zůstat?

Zůstali. Ubytovali se v pokojích pro hosty.

Eržika prochodila všechny síně. Náhodou nahlédla i do šatny. Při pohledu, který se jí tam naskytl, jí krev tuhla v žilách a obcházely ji mdloby.

Na rozházených černých šatech čachtické paní tam leželo nebo sedělo dvanáct děvčat se srdce rvoucím výrazem bolesti, strachu a zoufalství. Od rána tam ležely bez pomoci. Neodvážily se vstát, pomoci si, ani volat o pomoc. Jen trnuly, kdy se otevřou dveře a objeví se v nich paní a bude pokračovat tam, kde začala.

Dveře se otevřely. Nestála v nich však čachtická paní, ale děvče ve věku asi jako ony, vylekané pohledem, na jaký jistě nebylo připraveno. Znaly ji.

Ale mohou čekat pomoc od miláčka kruté paní? Zmučená děvčata však na ni přece jen upřela zraky s plachou nadějí, že jim pomůže. Na její tváři nebylo ani stopy hněvu, zloby, krutosti, naopak, hřál z ní soucit a v očích se jí leskly slzy.

„Pomoc!“ zvolala jedna ze švadlen. A za ní se ozvaly i ostatní: „Pomoc!

Pomoc!“ Volání znělo jako zoufalá modlitba. Vzpínaly k Eržice ruce, jako by se topily.

Eržika přemáhala svůj úžas, vzpamatovávala se. Vidí, že je tu třeba pomoci. Otevřenými dveřmi zakřičela na služky. Ale objevila se jen pradlena Kata Benecká. Byla bledá, jen co zpozorovala děvčata, propukla v pláč a naříkala:

„Chudinky! Chudinky ubohé! Ty vás zřídily!“

„Copak nemáš srdce, že je tu necháš trpět bez pomoci?“ osopila se na ni Eržika.

„Nemohla jsem jim pomoci,“ ospravedlňuje se Kata. „Zakázaly mi to.

Nejednou jsem už takovým zmučeným, hladovějícím ubožačkám pomohla.

Kdybych měla tolik zlata, kolik ran jsem dostala za to, že jsem udělala, co mi přikazovalo srdce, nebyla bych odkázaná na trpký chleba, co tu mám v zámku. Hned bych se sebrala a odešla co nejdál, abych ho ani z dálky neviděla.“

„Rychle! Rychle!“ pobízela jí Eržika. „Přines vodu, čisté hadry a zavolej Majorovou. Je tady.“

Na tváři Katy je vidět radost a ochotu, ale ještě neutíká.

„Jsem šťastná, že jim můžu pomoci,“ říká. „Ale můžu vám věřit, že mě neprozradíte?“

„Všechno děláš na mou odpovědnost. Jenom si pospěš,“ odpověděla jí Eržika.

Když byla Kata ujištěna, že ji nepotrestají za skutek milosrdenství, odběhla pro věci, které byly zapotřebí. Přivedla i Majorovou. Ta nechtěla nešťastnicím pomoci, ale Eržičiny hrozby ji přinutily. Rozložila si v šatně léčivé odvary a mastičky a omývala, natírala a obvazovala rány s největším strachem.

Jen aby se tu neobjevila Alžběta Báthoryová! To by to s ní moc špatně dopadlo!

Eržika Príborská práci pradleny a mastičkářky nejen sledovala. Sama také děvčata obskakovala, napájela je, krmila, mluvila s nimi něžnými a procítěnými slovy a srdce se jí svíralo bolem při pohledu na ty nešťastnice, které vzdychaly, sténaly, plakaly a stěžovaly si:

„Mně nastrkala jehly pod nehty, a když jsem je vytáhla, tak mě Dora zbila, že si nemůžu sednout!“

„A mně rozstříhla kůži mezi prsty!“

„Mně přiškvařila ucho rozpáleným železem na natáčení vlasů.“

Tak si stěžovala utrápená děvčata. Eržika s hrůzou pohlížela na ošklivé rány, které hyzdily růžová mladá těla. Byla bledá a srdce jí vzrušeně tlouklo. Byl to srdcervoucí pohled. Ale ještě hroznější byla představa, že to všechno utrpení zavinila její matka!

Její matka!

Kata pojednou zděšeně vykřikla.

Když se přiblížila k děvčeti, které leželo u truhlice tváří k zemi, myslela si, že děvče je vyčerpáno únavou a že usnulo. Zatřásla s nim. Když se neprobudilo, převrátila je na záda. A tu uskočila, jako by na ni dýchl mor.

„Je mrtvá!“ vykřikla, zaveslovala ve vzduchu zakrvavenýma rukama a klesla v mdlobách.

Všechny oči se upřely na mrtvé děvče.

Hruď mělo odhalenou. Černé vlasy mu splývaly na ramena, velké černé oči nehybně vypoulené hleděly na užaslé tváře. Několik děvčat omdlelo.

Děvče mělo uřezaný prs a křečovitě ho svíralo v drobné ruce.

Na křik a shon se ve dveřích šatny objevil Benjamin Príborský.

Zaraženě tam zůstal stát a zakryl si oči dlaněmi.

Majorová přikryla mrtvolu děvčete černým pláštěm čachtické paní, polila Katu studenou vodou a probrala ze mdlob i ostatní děvčata. Eržika stála opřená o truhlu jako mramorová socha. Jako by v ní dohasínal život. Nohy se jí chvěly a stále víc pod ní slábly.

Benjamín Príborský k ní přistoupil právě ve chvíli, kdy si přitiskla ruku k srdci, zapotácela se a padala jako podťatý květ. Zachytil ji a napůl ji vedl a napůl nesl pryč.

V pokoji, kde se ubytovali, ji posadil do křesla a na uklidnění ji hladil po rukou, po tvářích i po vlasech.

Nebyl schopen vyslovit ani slovo.

Eržika ho křečovitě popadla za ruku, přitiskla hlavu k jeho hrudi a propukla v pláč.

„Otče, odvez mě odtud!“

„A kam, Eržiko?“

„Pryč, jenom pryč! Co nejdál odtud, abych zapomněla na ten strašný pohled, abych zapomněla, že to dělala moje matka. Chci na ni navždy zapomenout.“

„Ty tedy víš, že to je tvoje matka?“

„Vím, sama mi to řekla.“

Po chvilce mlčení v ní vybuchl jakýsi vzdor, přestala plakat, slzy jí vyschly v očích.

„Ty jsi můj otec a Marie Príborská je má matka! Vás jsem milovala jako rodiče a budu vás milovat až do smrti. Pojď! Ve zdech tohoto zámku se dusím, tady mi pukne srdce!“

Benjamín Príborský byl tvrdý chlap, ale měl měkké srdce. Procítil bolest své schovanky, protože ji miloval jako vlastní dceru. Ale přestože se přemáhal, aby mu nevyhrkly nad jejím utrpením slzy, zůstal neoblomný.

Eržiku odtud odvést nemůže, nemá k tomu právo. Zvlášť teď, kdy se jejího srdce zmocnil zbojník, nehodný člověk. Neuhlídá ji, jak se ukázalo minulé noci, a nemůže na sebe vzít odpovědnost za události, ke kterým by mohlo dojít. Až se čachtická paní dozví o té nešťastné noční vycházce a jestli i pak bude souhlasit, aby ji vzal do Vrbového, a také nadále ji svěří do jeho péče, bude tím nejšťastnějším člověkem.

„Bohužel ti nemohu vyhovět!“

Eržika Príborská se na něj podívala a v jejím výraze bylo tolik zoufalství, že to jeho srdcem otřáslo.

„Vím, že to nemůžeš udělat,“ řekla trpce. „Tvá láska ke mně není tak velká, aby dokázala přemoci strach ze ztráty paniny přízně.“

Mlčel. Nebál se, že přijde o milost čachtické paní a tím i o vše ostatní.

Z opatrností si zemanství i majetek zajistil, kdyby mu na něj jednou Báthoryová chtěla sáhnout.

Bál se jen o osud Eržiky a odpovědnost za něj nechtěl nést sám. Zná svou schovanku a z dnešního výstupu v zemanském domě ve Vrbovém se přesvědčil, jak vášnivou láskou zahořela ke zbojníkovi. Jak taková láska může skončit? Ne, on si nepřeje její neštěstí, nepřeje si její zkázu, ať mu pomůže bdít nad jejím štěstím její matka.

Přistoupila k němu, vzala ho za ramena a hleděla mu pronikavě do očí, jako by mu četla až na dně duše, ale v jejím pátravém zraku byla i něha a oddanost dětské lásky:

„Odpusť mi, otče, že jsem tě obvinila ze strachu a zbabělosti. Cítím, že mě máš rád. Proto ti otevřu srdce a věřím, že pochopíš zmatek, který panuje v mé duši, a bolest, která mi rozežírá srdce. Když jsem se dozvěděla, že jsem ve Vrbovém cizinka, že má matka je vznešená paní, pod jejíž střechou nesmím bydlet, protože by se každý dověděl o jejím poklesku, byla to pro mě ohromující rána. Kdo je mým otcem, to neví ani matka a já v každé chvíli cítím, že jsem tvor, který neměl přijít na svět. Byla jsem šťastná, dokud jsem věřila, že moji rodiče jsou Príborští. Byla bych s vámi šťastná i v poddanské chalupě, šťastnější než s vědomím, že můj otec je neznámý a matka vznešená paní, která se ke mně přiznala až teď a jen potají mi dává najevo mateřskou lásku. Své mateřství by zapřela i před posledním sluhou.

Smiřovala jsem se s tím ponižujícím vědomím, vžívala jsem se do matčina položení a omlouvala jsem ji. A milovala jsem ji jakousi bolestnou láskou a bojácně jsem po ní toužila.“

Po chvilce mlčení začala hovořit ještě živěji.

„Už dávno jsem slyšela o krutostech Alžběty Báthoryové. Viděla jsem jí však před sebou vždy jako vážnou, dobrotivou, přestože často i přísnou paní, neschopnou dopustit se křivdy. A tak jsem všechno, co se o ní vykládalo, považovala za klepy, za výmysly zlých lidi. Ale dnes mě, otče, jediný pohled na ta zmučená děvčata v šatně přesvědčil, že pověsti o její krutosti nebyly lež… Cítím, že kdybych žila ještě třeba sto let, vždycky se zachvěji při vzpomínce na ten příšerný pohled. A nevýslovně mě bolí a rmoutí, že je schopna tak nelidských krutostí… Pojďme odtud, otče, pojďme čím dřív pryč! Bojím se setkání s Alžbětou Báthoryovou. Pálily by mě její polibky a umřela bych v jejím objetí… Ona mě zapřela před lidmi a já ji zapřu ve svém srdci. Není to má matka! Pojďme, otče, pojďme!“ a tahala ho za rukáv.

„Počkej, Eržiko,“ odpověděl všecek dojat a obměkčený. „Rád tě vezmu pryč, ale musíš mi něco slíbit!“

„Není na světě nic, co bych ti neslíbila a neudělala!“

„Dobře, Eržiko,“ řekl váhavě. „Slib mi, že Andreje Drozda vyhostíš ze svého srdce, že na něj nebudeš víc myslet a když se s ním náhodou setkáš, projdeš kolem něho cize a lhostejně.“

Její tvář se rozpálila, oči zahořely:

„Můžeš mi vyrvat srdce z hrudi, ale není na světě síla, která by z něj vyrvala mou lásku…! To jediné bych ti slibovala marně!“

„Tak tu zůstaneme!“ řekl Benjamín Príborský už chladně a přísně. Nový výbuch její lásky ke zbojníkovi v něm probudil krutý vzdor.

„Nezůstanu tady! Zůstaň si tu sám!“ A rozběhla se ke dveřím. Na dvoře stojí osedlaný Vihar, vyskočí na něj a poletí za Andrejem Drozdem! Andrej Drozd ji nechá u sebe, neopustí ji a bude ji chránit!

Ale ještě se ani nedotkla kliky a Benjamín Príborský už byl u ní a odtrhl ji ode dveří.

„Ani na krok! Tady zůstaneš!“ řekl a vykročil z pokoje, přibouchl za sebou dveře a zamkl je na klíč.

Opouštěl schovanku s těžkým srdcem. Za osmnáct let s ní neměl tolik nepříjemností jako dnes za jediný den. Choval se k ní vždy jemně, nikdy ji nepotrestal ani tvrdším slovem. A dnes ji musel drsnou rukou odhodit ode dveří a zamknout.

Vždy jí všechno udělal po vůli a dnes jí nebyl schopen splnit jediné přání.

V zámku už bylo rušno.

Do šatny se seběhly služky, lomily rukama, naříkaly a pak honem odnášely těžce zraněné družky do čeledníku na postele. A trnuly strachem, aby je při tom nepřistihla čachtická paní.

Benjamín Príborský vyšel na dvůr.

Hemžili se tam poddaní a před zámkem už v houfech stáli Čachtičané.

Staří poddaní Príborského uctivě zdravili, ale viděli ho neradi. A jakýpak div! Před lety se spolu lopotili na panském a ještě si pamatují, jak se svíjel na lavici, když mu jich dráb sázel pětadvacet. A teď se tak vypíná. S poddanými se pouští do řeči jenom nerad a jen, když není vyhnutí.

Poddaní na dvoře i Čachtičané před zámkem vykřikli, když truhlář s tovaryšem přenášel přes dvůr rakev, sbitou z prken a svítící v paprscích slunce. Nevěděli, co se odehrálo v šatně paní, neměli ani potuchy, že tam leží černým pláštěm přikrytá mrtvola ubohého děvčete. A div jim oči nevypadly.

Napočítali dokonce jedenáct děvčat, jak je vynášeli ze zámku do čeledníku.

Pavel Lederer, který se už vrátil do zámku, zamyšleně hleděl na rakev a rozhodl se, že musí vypátrat, která nešťastnice to v ní bude snít svůj věčný sen. Ale teď ještě to nešlo. Díval se na sluneční hodiny na rohu zámku. Ukazovaly již poledne, ale zvony ještě nevyzváněly. A díval se i na hrad, jestli se z komína nevyvalí kotouče dýmu.

Konečně se zvony ozvaly.

Slavnostně a jásavě se rozhlaholily v předjarním vzduchu. Z hlav slétly klobouky, nad zámkem se rozestřelo ticho.

Pavel Lederer napjatě číhal.

Přestože i on pobožně skláněl hlavu k modlitbě, oči upínal na Draplák a na hrad.

A zvony ještě ani nedozněly a jeho tvář se rozzářila radostí.

Kalinovi se nic nestalo! Kalina je v bezpečí.

Z hradu se k obloze valil sloup dýmu.

Právě v tu chvíli opouštěl krčmu pěkně rozkurážený tovaryš. Chlapi, kteří ho tak podnapili, vyšli na ulici za ním, aby se přesvědčili, že nezahne do zámku a nepůjde odevzdat vzkaz Erži Kardošové. Ale obávali se zbytečně.

Tovaryš si vesele pohvizdoval a bez ohlédnutí mířil do Nového Mesta.

Eržika byla zatím zavřena v pokoji pro hosty a seděla v křesle úplně apaticky.

Život a touhu žít v ní udržovalo už jen odhodlání, že využije nejbližší příležitosti a uteče k Drozdovi…

POLIBEK OŠKLIVÝCH ÚST

„Trest boží nás stihl, trest boží!“ zvolala Anna po dlouhých hodinách očekávání smrtí.

Její výkřik vyvolal v duši Ilony, Dory i Alžběty Báthoryové pověrčivý strach.

Připravovaly se už na smrt a ten výkřik jako by vytryskl z jejich svědomí.

Vědomí, že je stíhá trest boží, všemi otřáslo a ještě vystupňovalo jejich muka.

Vysílené, s vpadlýma očima, smrtelně bledé, trápené hladem i žízní ležely na koberci a železná panna se na ně z kouta mučírny škodolibě ušklíbala.

„Nechci ji vidět!“ zvolala čachtická paní.

Služky se pohnuly, aby splnily její rozkaz.

Jen s velkou námahou se vztyčily, dopotácely se k železné panně, opřely se do ní a převalily ji na zem.

Železná panna dopadla s obrovským rachotem. V jejích útrobách to zadunělo, vražedné zařízení se rozeznělo, ramena švihla do vzduchu a z hrudě vyrazily nože.

Ozvěna pádu železné panny dozněla. Ženské odsouzené k smrti hladem zavřískly, jako by po nich sahala mrazivá ruka kostlivce.

Mučírna se ponořila do hluboké, neproniknutelné tmy.

Poslední pochodeň dohořela.

Pomalé umírání v husté tmě a v hrobovém tichu je strašné. Hned jedna, hned druhá ženská vykřikla, jako by ji dusila můra. Hodina za hodinou míjela. Nevěděly, jestli je den nebo noc, cítily jen stále mučivější hlad a žízeň. Ve tmě se ozývaly jejich steny a výkřiky, vpíjely se do koberců na stěnách a v nich tichly. Vysílené ženy ležely a čekaly, kdy uhodí jejich poslední hodinka.

Z chodby pojednou zaslechly tupé dunění.

Jako by se někdo blížil.

Vzrušeně napjaly uši. Zablýskla před nimi nová jiskřička naděje. Už se však ani neodvažovaly věřit, že by opravdu přicházela záchrana. Trnuly, zda i tenhle dupot blížících se kroků není jen výplodem jejich fantazie. Až pak se zaradovaly, když klíč za rachotil v zámku, dveře se otevřely a mučírnu zaplavila záře vesele plápolající pochodně.

Vědomí, že přišla záchrana, že z prahu smrti se vracejí do života, do nich vlilo tolik sil, že vyskočily a s nadšeným křikem se hnaly ke svému zachránci, aby se ho dotkly rukama, a tak se přesvědčily, že je z masa a krve, že ho nevykouzlila jenom jejich fantazie.

Ve dveřích s úsměvem ve tváři stál Ficko…

Jednu ruku měl v černé pásce a v druhé držel pochodeň.

Oči i střapaté zrzavé vlasy mu zářily jako plamínky.

V té chvíli ho naplňovalo nesmírné blaho. Uvědomoval si, že paní a její služky zachránil ze spárů jisté smrtí. Cítily to i okřívající ženské a jejich zlobou ztvrdlá srdce naplňovala vděčnost.

Anna, Ilona a Dora ho tak objímaly a líbaly, že se zoufale oháněl pochodní, aby je nepopálil.

Paní mlčky pozorovala výbuch vděčnosti svých služek a dívala se na Ficka, až se mu srdce zachvívalo a jeho hruď se vzrušeně dmula. Zdálo se mu, že ho panin pohled mění: jeho křivé hnáty se narovnávají, kratší noha mu dorůstá, hrb ze zad mizí a trpasličí postava se prodlužuje ve štíhlou, udatnou a mužnou.

Takhle se na něj paní ještě nikdy nedívala. Z očí jí sálala nepochybně vděčnost.

Pojednou se však otřásl. Ruka ho nesnesitelně zabolela. Zapotácel se a se zaťatými zuby se opřel o veřeje.

Přemáhal slabost a bolest a zkroušeně řekl:

„Prosím o prominutí, hraběcí Milosti, že nejsem schopen vrhnout se na kolena a orodovat tak za odpuštění, že jsem prohrál boj se zbojníky a že jsem vás nepřišel osvobodit z tohoto vězení dřív. Jsem poraněn a vysílen námahou.“

Jak se Ficko do podzemí dostal? Celodenním ležením v hájovně si odpočinul a cítil v údech tolik síly, že vstal z postele, sešel ze stráně dolů a tam si sedl na skálu a čekal, až kolem pojede nějaký vůz. Měl štěstí. Za chvíli přidrkotal forman, který se vracel z Nové Mesta a byl ochoten vzít ho i s kapitánem do Čachtic. Forman doběhl do hájovny pro kapitána, naložil ho stejně jako Ficka na vůz a zanedlouho už uháněli k Čachticím.

Když dojeli do města, už se stmívalo. Celé Čachtice byly na nohou, lidé rozčileně běhali po ulicích. Ficko se od zatoulaného hajduka dozvěděl příčinu vzrušení. Když slyšel, že paní zmizela, a to v podzemí, zmocnil se ho v první chvíli pověrčivý strach, hned potom však přikazoval formanovi, aby pobídl koně k rychlejší jízdě.

Rozhodl se, že paní musí najít co nejdřív.

I kolem zámku a na dvoře bylo plno lidí.

Ficko se na ně rozeřval jako zběsilý, aby zmizeli, pak zašel do svého příbytku, vzal klíče a za chvíli se šoural sklepem.

Cestou do mučírny ho několikrát přemohla taková slabost, že se musel opřít o chladnou zeď a sebrat síly na další cestu. A zatímco nahoře se zase sbíhali rozehnaní zvědavci a čekali na Fickův návrat, vzdálenost mezi ním a mučírnou se pomalu, ale jistě krátila.

Annina, Ilonina a Dořina vděčnost nebyla pro Ficka dostatečnou odměnou. Na nich mu moc nezáleželo. Myslel především na záchranu paní. Popoháněla ho především vypočítavost. Předpokládal, že takhle utiší její hněv, že ujde trestu za porážku a opraví nepříznivé mínění, které si o něm jistě vytvořila po posledních nezdarech. Nebyla to však jenom vypočítavost, co ho pohánělo, ale i jakýsi neodolatelný příkaz poslušnosti, k níž ho v zámku vychovávali od nejútlejšího dětství. Musí paní zachránit třeba i za cenu života!

„Neomlouvej se, Ficko!“ dojatě se ozvala Alžběta Báthoryová. „Připravovala jsem pro tebe trest, protože jsem překypovala hněvem, že už ani na tebe, na tvůj důvtip a sílu se nemohu spolehnout, když tě zbojníci za tak krátkou dobu dvakrát doběhli. Ale všechno jsi napravil. Jak jsme tu byly zavřené v mučírně, zúčtovaly jsme už se životem, pomoc jsme odnikud neočekávaly.

Ty jsi nás zachránil, když už jsme byly jednou nohou na druhém světě.“

Ficko naslouchal slovům paní jako čarovné hudbě. Takového uznání se mu dosud od nikoho nedostalo. Alžběta Báthoryová pro něj měla jen úsečné věty a příkazy, které bylo třeba bleskurychle splnit. Kromě toho se mu od ní dostalo jen výsměchu a pohrdání.

Fickovi se až hlava zatočila blažeností, když paní pokračovala:

„Děkuji ti, Ficko, a svou vděčnost ti také hned dám znát!“

Napjatě číhal, co míní udělat, když tu nemá žádný poklad ani peníze. Ještě napjatěji však číhaly babizny, z nichž už vděčnost a nadšení vyprchaly. Už se v nich probouzela zlostná žárlivost. Hryzlo je, že Ficko tak stoupl v paniných očích. Když si představily, jak zvysoka na ně bude od nynějška Ficko pohlížet a jak je úplně zastíní před paní, bouřila se v nich krev.

„Pojď sem, Ficko, dovolím ti, abys mi políbil ruku!“

Staré služky div nevykřikly překvapením.

Takového vyznamenání nedosáhl dosud nikdo ze zdejšího služebnictva.

Její sněhobílé ruky se dosud nedotkly rty sluhů ani poddaných.

S Fickem se zatočil svět, když pohlédl na bílou ruku, vztaženou k sobě.

Přibližoval se k paní jako opilý, šel váhavě a nemohl uvěřit, že by hrdá a pyšná Alžběta Báthoryová opravdu dala políbit ruku právě jemu, svému každým vysmívanému a nenáviděnému služebníkovi. Ozvalo se v něm podezření, jestli si s ním jen nezahrává, jestli ta slova vděku nebyla jen komedie a jestli ta ruka, která tu před ním bíle svítí, se nerozpřáhne k úderu, až se jí bude chtít dotknout.

Ale brzy se ukázalo, že jeho podezření je bezdůvodné.

Ficko chytil ruku paní opatrně jako rozžhavené železo a dotkl se jí rty.

Ale bílá ruka ho neuhodila, ani se mu s odporem nevytrhla, naopak, zůstala v jeho neforemné dlani jako bezmocná kořist. A Ficko ji líbal znovu a znovu. A pak, když už mu bílá ruka vyklouzla z dlaně a on stál omámen, dotkla se jeho střapatých, štětinatých zrzavých vlasů a pohladila je.

Rozpálilo ho to tak, že měl pocit, jako by celý hořel.

Tisíce myšlenek a citů hledalo výraz, ale byl natolik rozrušen, že nebyl schopen vyřknout ani slovo. Chtěl říci, že dosud ani jediná ruka se mu nenabídla k políbení, a každá, po které sáhl, že se mu s odporem vytrhla. Chtěl říci, že dosud ho nikdo nepohladil po hlavě. Ani matka, protože nikdo neví, kdo mu daroval život. A chtěl se přiznat, že chtěl svou paní zradit. Byl v pokušení vyhrabat svůj poklad a odejít, nesloužit u čachtické paní. Chtěl prosit, aby mu odpustila zradu spáchanou v duchu, a slíbit, že bude jejím nejvěrnějším služebníkem, připraveným položit za ni kdykoliv život.

Ale marně hledal slova.

Splasklá hruď se mu vzrušeně dmula, srdce mu skákalo, jako by se chtělo utrhnout, hrdlo se mu svíralo. Kdyby byl sám, vrhl by se na koberec a rozplakal by se jako dítě. Byl však obklopen ženami, a tak zatnul zuby a sevřel pěsti.

S bouří citů v srdci stál před čachtickou paní nehybně jako socha.

Ale z malých oček, které vždy sršely jen vzteky, se mu lily slzy.

„Děkuji, hraběcí Milosti!“ mumlal.

A za chvilku se z mučírny vydal podzemními chodbami unavený průvod.

Alžběta Báthoryová, Ficko i služky, opírajíce se o zdi, kráčeli z prahu smrti nahoru do života. Nejsvěžejší byla Dora, která se už docela probrala z omráčení ze strachu před smrtí. Kráčela v čele průvodu. Když došli k vinným sudům, natočila do džbánku víno a nabídla paní, družkám i Fickovi a nakonec se i ona sama posilnila chlapáckým douškem.

Víno všechny občerstvilo jako kouzelný nápoj.

Když vycházeli ze sklepa, dokázali díky jeho příznivým účinkům zamaskovat stopy únavy a utrpení.

Byla už noc.

Na dvoře, osvětleném jen skoupým světlem z oken zámku, se to hemžilo zvědavci. Na průvod, který vyšel ze sklepa, pohlíželi s největším zklamáním. Tohle nečekali, tohle si nepřáli…

Čachtickou paní, Ficka i babizny pohled na ten dav pobouřil.

„Tak, tady jste netrpělivě čekali na zprávu o mé smrti, co, vy bando podlá!“ rozkřičela se na zvědavce Alžběta Báthoryová. „Ale to spíš pochcípají celé Čachtice, než se dočkají mé smrti!“

A když se dav nehýbal, jen na ni mlčky hleděl, popadla jeden z kůlů, které tam stály opřené u vchodu do sklepa, a celá rozčertěná se vrhla na zástup lidí. Babizny i s Fickem následovaly jejího příkladu a tloukly utíkající hlava nehlava. Za chvíli byl dvůr prázdný a brána zavřená.

Alžběta Báthoryová se o nic nezajímala, šla rovnou do ložnice. Přikázala, aby jí tam přinesli i jídlo.

„A vy, Ficko, Doro, Anno, Ilono,“ přikázala svým průvodcům, „čekejte, až vás zavolám. Připravte všechno, abych mohla odcestovat. Co nejdřív se vypravím do Prešpurku a ještě dneska se s vámi chci poradit, co budete dělat za mé nepřítomnosti.“

POLAPENÍ

Když hajný s Magdou a Barborou, která je měla hlídat, beze stopy zmizel, pospíchala navztekaná Erža Kardošová zpátky do Hrušového. Ale nejen proto, aby tam zalila svůj hněv kořalkou.

Chodila od domu k domu, zastavovala každého, koho potkala, a vyptávala se se slzami v očích:

„Dobří lidé, jsem ubohá žena, která se s mužem a dvěma dcerami vypravila do světa za chlebem. V lese jsme se před zbojníky rozběhli a ztratili jsme se. Neviděli jste mého muže a dcery?“

Na její otázky každý jen zavrtěl hlavou.

Když prochodila celé Hrušové, zastavila se v hospodě, dala si nalít, řekla hospodskému, aby hajduky, až přijedou, poslal do Lubiny, a vypravila se dál.

Šla do Lubiny.

Počítala s určitostí, že v Hrušovém utečence nenajde. Kdyby tam byli schovaní, Hrušované, kterým se představila jako nešťastná ženská, by je byli prozradili. Nešli snad do Staré Turé? Tamější poddaní často chodí do Čachtic na robotu a paní má ve Staré Turé šest hajduků. Pravda, čtyři z nich zavolali do Čachtic na pronásledování zbojníků, ale dva tu ještě zůstali. Někdo by jim mohl pošeptat, že se ve Staré Turé schovává hajný, který utekl, a poddaná čachtické paní a ještě jedno podezřelé děvče a hned by je chytili.

Do Vaďovců ani do Višňového jistě nešli. Tam by byli na dosah ruky čachtické paní. Mohli utéci jen do Bzinců nebo do Lubiny. Erža se rozhodla, že nejdřív zajde do Lubiny. Když je nevyslídí ani tam, bude mít dost času podívat se do Bzinců.

Do Lubiny došla celá zpocená. Kořalka hrušovského hospodského ji rozpalovala.

„Dobří lidé, jsem ubohá žena…“ I tady zastavovala takhle lidi a se smutnou tváří repetila pohádku, kterou si vymyslela v Hrušovém. A tady už na její otázku nevrtěli lidé hlavou.

„Ženská nešťastná,“ řekl jí starší mužský, kterého zastavila jako prvního, „máš štěstí ve svém neštěstí. Tvůj manžel i s dcerou jsou v Lubině. Viděl jsem je, jak šli prosit o přístřeší do pastoušky. A jistě je tam nechali, protože jsem je neviděl odcházet.“

Ještě několik lidí jí potvrdilo, že uprchlíci jsou v lubinské pastoušce.

Spokojeně se uvelebila v koutě hospody, popíjela, a když se zešeřilo, hlídala, jestli už ulicí nerachotí lehký vozík čachtických hajduků.

A hajduci přijeli.

„Jděte rovnou k rychtáři,“ řekla jim, „a přikažte mu, aby předvolal tři uprchlíky, kteří se schovávají v pastoušce.“

Hajduci šli k rychtáři a Erža k pastoušce. Měla obavy, aby uprchlíci něco nezvětřili a aby se neztratili.

Zanedlouho vešel do pastoušky rychtářův pacholek.

„Rychtář přikazuje,“ oznámil překvapenému pastýři, „abyste hned přišel i s tím chlapem a ženskými, které jste u sebe nechal na noc.“

„A co má pan rychtář?“ polekaně se vyptával pastýř.

„Nevím,“ odpověděl pacholek.

Copak to je nějaké provinění, že přijal pod střechu ubohé pocestné?

V pastýři se probouzela zlá předtucha.

Ale rozkaz je rozkaz a rychtář je první a pastýř poslední člověk v obci.

Pastýř otevřel dveře do komory. Hajný, Magda a Barbora, kteří vyslechli jeho rozhovor s rychtářovým pacholkem, vyšli celí poplašení. Tušili, že rychtářův zájem nevěstí nic dobrého.

Jak se však dostala Barbora k hajnému a k Magdě? Tam v lese hlídala podle Eržiny rady hajného a jeho dceru. Když se odvážila až blízko k nim, poznala ke svému největšímu překvapení v hajném, ze kterého měla ta chudá stařena takový strach, Pavlova otce Jana Lederera. Hned se k nim přidala a dozvěděla se, kdo a co je Erža. Bez zaváhání se přidala ke starému Ledererovi a k Magdě. Nemusí sice utíkat před nikým jako oni, ale uklidňovalo ji vědomí, že bude s Pavlovým otcem. Půjde s ním kamkoliv. Syn jednou jistě otce vyhledá a najde u něho i ji. Bodlo ji u srdce, když se otec při vzpomínce na svého syna zachmuřil. Horlivě ho hájila, když ho otec odsuzoval.

„Ne, ne! Pavel nemůže být zrádce!“ opakovala znovu a znovu.

Ale když se ho Magda, osmělená jejím příkladem, také zastávala, našeptal ďábel žárlivosti Barboře nesmyslné podezření. Snadno ho mohla rozptýlit několika otázkami, ale neměla odvahu je vyslovit. Není snad Magda příčinou Pavlovy zatvrzelosti?

Od té chvíle nenáviděla Magdu Kalinovou tak, že byla jen stěží schopna nenávist skrývat.

Jan Lederer zamračeně kráčel s Magdou a Barborou za pacholkem a pastýřem. Zmocňovaly se ho obavy, které se potvrdily, když se před nimi otevřela vrata rychtářova domu.

Před bránou spatřili čachtické hajduky, ke kterým z úkrytu přiskočila Erža.

„Hajduci, splňte rozkazy čachtické paní!“ vykřikla na hajduky. „Spoutejte uprchlíky! A vy, pane rychtáři, poslyšte. Ve vaší obci našla útulek trojice zlodějů. Tenhle starý, to je hajný Jan Lederer. Jeho tvář se zdá poctivá, ale jeho srdce je samá faleš a lež. Měl chránit majetek paní, které sloužil, a za-tím ho sám rozkrádal. Když mu na to přišli, utekla s ním i poddaná Magda Kalinová a její přítelkyně, tady ta, ani nevím, jak se jmenuje. Je to služka z čachtického zámku, taky měla dlouhé prsty a uznala za vhodné utéci, když ji přes ně klepli.“

„Nikdy jsem ničí služkou nebyla!“ uraženě vykřikla Barbora. „Jsem Barbora Repášová, vdova po mistru Šubovi z Nového Mesta. Nedopustila jsem se ničeho, za co by mě mohli trestat, proto nikdo nemá právo na mě sáhnout!“

„Hi-hi-hi!“ zachechtala se Erža. „Dobře jí jazyk prořízli, jen rozumu jí moc nenadělili. Jakápak je to dcera novomestského mistra a vdova po mistrovi, když si vyprosila kus chleba a nocleh v pastoušce jako žebračka.

A vy,“ ukázala na Jana Lederera a Magdu, „ještě řekněte, že jste princ s princeznou, kteří cestují v přestrojení za tuláky, ha-ha-ha!“

Hajduci je spoutali a strkali na vůz. Marně se vzpírali. Hajduci s nimi cloumali tím zuřivěji.

Erža dobře věděla, proč narafičila tuhle honičku tady na obecním dvoře, měla strach, že by Lubinčané mohli její zajatce vysvobodit. U rychtáře se už seběhlo půl vsi a pohoršené mumlání prozrazovalo, že nevěří Eržiným obviněním. Jeden ze sedláků dokonce volal, že Barbarou Repášovou zná.

Erža viděla, že je nejvyšší čas zmizet, proto rozkázala hajdukům, aby sedli na vůz, a dřepla si mezi ně.

Hajduk švihl do koní a vůz, kterému zástup ustrašeně uskakoval z cesty, uháněl z Lubiny.

Zatímco vzadu na voze Jan Lederer, Magda a Barbora trnuli, co s nimi bude dál, Erža v dobrém rozpoložení div netancovala.

„Vy hlupáci!“ dokola opakovala hajdukům a bouchala je do zad, „měli byste se chytit jiného řemesla. Co z toho máte, že jste hajduci? Ha-ha-ha!

Chytili jste dědka s těmi dvěma cuchtami, teď je vezete, ale komu za to zaplatí? Mně, vy hlupáci, mně, a to důkladně…!“

PORADA PĚTI

Alžběta Báthoryová vrhla v ložnici letmý pohled do zrcadla a zhrozila se, jak vypadá.

Vzrušení posledních dnů a hrozné hodiny úzkosti a strachu v podzemí na něj vryly své stopy. Tvář měla popelavou, pod zapadlýma očima kruhy, čelo rozbrázděné, pohled vyhaslý.

Ale neměla kdy zkoumat svou tvář podrobněji, hlad ji přilákal k mísám s jídlem.

Anna, Dora, Ilona a Ficko se ještě ani pořádně nenajedli a už je volala k sobě do ložnice, což pro ně bylo velkým vyznamenáním. Celí se rozplývali z té pocty, když jim paní velkodušně posunkem dovolila usednout.

„Moji nejvěrnější služebníci,“ slavnostně spustila, „zavolala jsem vás, abych se s vámi poradila a domluvila, jak se bránit proti té čachtické sebrance, která je den ze dne troufalejší. Vyplazují na zámek jazyk a nejraději by ho podpálili, srovnali se zemí, aby z nás, ze zámeckých obyvatel, zůstal v jeho troskách také jenom popel. Chci se s vámi domluvit i o boji proti zbojníkům, jejichž bezohlednost už nezná meze. Nezatajujme si skutečnost, že v posledních dnech několikrát podali důkazy, že s nimi musíme vážně počítat. Jsou to nebezpečnější nepřátelé než celé Čachtice.“

Najednou se odmlčela, zaťala zuby a vykřikla:

„Majorová!“

Rozbolela ji rána, kterou jí uštědřil zbojník Vavro. Bodání, které cítila v ráně už v podzemí, přecházelo ve stále prudší bolest. Na její výkřik strčila do ložnice nos Kata Benecká, která číhala na příkazy ve vedlejší místnosti.

Odběhla pro Majorovou a přivedla ji.

„Ty podvodnice!“ křičela na Majorovou Alžběta Báthoryová jako pokaždé, když její léky nedělaly zázraky. „Ujišťovala jsi mě, že už ránu ani neucítím. A zatím mě bolí, strašně mě bolí.“

„Vaše hraběcí Milosti,“ bránila se Majorová pokorně, „nic netrvá věčně, ani účinek mého léku.“

Bolest přešla, jen co Majorová ránu znovu natřela a ovázala. Paní ji uspokojeně propustila.

„Moji služebníci,“ pokračovala, „tady na mé noze vidíte, kam až to došlo! Podlý zločinec si troufl poskvrnit nohu Alžběty Báthoryové! A zítra si snad ti zlotřilci troufnou sáhnout i na její hrdlo a na hrdla jejích věrných sluhů.“

„Na mě už taky sáhli!“ vyhrklo z Ficka, v němž při vzpomínce na prsty Andreje Drozda vzkypěla žluč, že si dovolil skočit paní do řeči.

„Tak se mi zdá, že si tě náramně oblíbili, dají ti teď přednost i přede mnou. Pošlou tě na onen svět raději než mě!“ smála se paní.

„To si tedy počkají,“ soptil Ficko. „Mě už nedostanou!“

„Já bych si to taky přála,“ řekla už vážně. „A neradím ti, aby tě zbojníci ještě jednou odrovnali jako nemluvně, je jisté, že když vystavuješ posměchu a pohrdání sebe, vystavuješ tomu i mě. A stejně to platí i pro vás, Doro, Ilono a Anno; můžete zahynout v boji s nepřátelskou havětí, ale jestli utrpíte porážku, nebudu s vámi mít ani za nehet slitování!“

Ani jim to nemusela říkat. Po posledních porážkách ztratil Ficko pověst nepřemožitelného a utržil takový výsměch, že by mu stačila i polovina, aby v něm zuřila a volala po pomstě každá kapička krve.

A Alžběta Báthoryová dál rozvažovala se svými nejvěrnějšími služebníky nad situací, ve které se ocitla, a nad blízkou budoucností. Konečně uskuteční to, k čemu se už dávno připravovala. Zúčtuje se svými nepřáteli, zachrání krásu i svěžest svého těla, zastaví neúprosný úprk let!

A jako by to zlí duchové vystoupili z pekel a nahrnuli se do ložnice čachtické paní, povzbuzovalo se tam pět lidí, ať vědomě, nebo podvědomě –

jako z našeptání ďáblova – k páchání zločinů.

„Hned zítra se vypravím do Prešpurku,“ říkala paní, „a vyhledám palatina Juraje Thurza. Oznámím mu, jaká rebelantská nálada tady panuje, a přivedu Čachtičanům na krk vojsko, o které se budou muset starat. Pokořím je a oni tak zkrotnou, že přijdou prosit, abych je osvobodila od nenasytných strávníků.

A když budu mít po ruce vojsko, kdo se odváží plést se do mých záležitostí?“

„Pokoříme i zbojníky!“ vykřikl Ficko a zaťal pěst. „Zalezou strachy do svých děr jako myši. Ale my je vytopíme, aby je hrobař hned zahrabal do takových děr, ze kterých není návratu!“

„Se zbojníky se musí bez slitování!“ vybuchla paní. „Aj ty, Ficko, nebo drábi nebo vojáci, kteří přijdou, snažte se každého zbojníka nebo jeho spojence bez pardonu hned zastřelit nebo skolit!“

Po chvíli mlčení pokračovala ještě vzrušeněji:

„Jen zbojníka Vavra nezabíjejte! Toho chci dostat do rukou živého, abych mu oplatila tuhle ránu i pohanu. Kleštěmi, kterými mě poranil, mu na těle vypálím tisíc cejchů hanby!“

„Já si vezmu na starost faráře!“ holedbala se Dora.

„Výborně,“ souhlasila paní. „A jak s ním chceš zatočit?“

Dora úlisně zamžourala a odpověděla potichu, ale přece jenom tak, že to zaslechla i Kata, která poslouchala za dveřmi:

„Zatočím s ním, že se mu věrní farníci můžou skládat na rakev už teď!“

A když ve všech tvářích četla očekávání, nenávistně zasyčela:

„Otrávím ho!“

Nikdo ji z toho nezrazoval, naopak, ještě jí dodávali kuráže.

„Jestli svůj slib splníš do mého návratu,“ řekla paní, „můžeš počítat se štědrou odměnou.“

„Já zatím vypátrám, kdo vysvobodil Jana Kalinu,“ sliboval Ficko, „kdo zachránil Maryšu Šútovskou, kdo zamkl v mučírně paní hraběnku a kdo mi prostřelil ruku. Jen bych prosil, abych s tím střelcem mohl sám zúčtovat!“

„Dobrá Ficko, řekni nám, co s ním uděláš!“

„Po kouscích mu usekám obě ruce.“

„Já najdu a přivedu Maryšu Šútovskou!“ chystala se Ilona.

„Já zase Magdu Kalinovou!“ dodala Anna.

„Tu už snad máme!“ prohodil Ficko. „Jestli není Erža Kardošová praštěná, přivede ji do zámku ještě v noci.“

A Ficko vyprávěl svou příhodu v hájovně.

„Jestli je Erža Kardošová přivede,“ poznamenala paní, „uvrhněte Magdu Kalinovou do žaláře a držte ji až do mého návratu o chlebě a o vodě. Starému Ledererovi odpustím a dovoluji, aby se vrátil na své místo hajného.“

Ficko zklamaně pohlédl na paní, ale hned se uklidnil, když dodala:

„Tuhle blahosklonnost mu projevuji jenom kvůli synovi, který nám už prokázal vzácné služby, a doufám, že ještě i prokáže. Synovy zásluhy však nesmyjí otcovu vinu úplně. Ať alespoň částečně pyká za to, že přijal uprchlici pod svou střechu, chránil ji a urazil mého sluhu. Ať mu dráb vysází pětadvacet ran holí.“

„Hraběcí Milosti!“ vykřikl Ficko s rozzářenýma očima. „Dovolte mi prosím, abych mohl hajného potrestat já!“

„Ať je po tvém!“ souhlasila paní.

Vysázím jich tomu dědkovi tolik, že už ho nevzkřísí ani zázrak, vyhrožoval Ficko v duchu a chtěl si od paní vymoci schválení i dalších svých pomstychtivých záměrů.

„Pokládám za svou povinnost, hraběcí Milostí,“ slavnostně pokračoval, „oznámit vám, že pod střechou zámku přebývá zrádce.“

Alžběta Báthoryová vyskočila.

„Kdo je to?“

„Pandurský kapitán!“

Do ložnice jako by hrom udeřil. Ženské hleděly na Ficka jako omráčené a paní se na něj podrážděně osopila:

„Dej si pozor na jazyk, Ficko. Vyslovuješ tu velmi vážné obvinění!

Řekni, jaký k tomu máš důvod?“

„Doposud se prozradil jenom maličkostmi,“ hovořil Ficko tiše a opatrně.

„Když mě hajný s tím děvčetem v hájovně napadl, viděl jsem, jak by jim byl rád přiskočil na pomoc, jen kdyby měl tolik síly.“

„Neokolkuj, Ficko,“ ztrácela paní trpělivost. „Řekni krátce a jasně, proč ho pokládáš za schopného zrady?“

„Bláznivě se zamiloval do Magdy Kalinové“ zachrčel Ficko a zaskřípal zuby. Nedokázal už zamaskovat utajovaný hněv, zlost a pomstychtivost.

„Zamiloval se do zbojníkovy sestry a jsem přesvědčen, že tahle láska ho zaslepí, že zanedbá své povinnosti, obávám se dokonce, že v něm zbojníci najdou svého tajného zastánce a spojence.“

„Tvá slova mě zranila, Ficko,“ řekla paní zamyšleně. „Jsem na nejvyšší míru pohoršena a rozhořčena. Obavy ze zrady pandurského kapitána jsou odůvodněné. Je to hrůza, když už se nemohu spolehnout ani na velitele pandurů.“

„Milosti,“ popichoval ji Ficko, „radil bych vám, abyste se před ním měla na pozoru! Jenže co pomůže bedlivost? Copak není úlisný zákeřník nebezpečnější než otevřený nepřítel?“

„Dávej pozor na každý jeho krok, Ficko! A kdyby se jen sebemenším náznakem prozradil, že kříží mé záměry a žene vodu na mlýn mých nepřátel, okamžitě zakroč!“

„Jak bych mohl zakročit proti pandurskému kapitánovi?“

Ficko dychtivě čekal na odpověď.

„Rozumu máš dost sám, nepotřebuješ, aby ti někdo radil, jak odstranit nepřítele, aby tě za to nikdo nemohl volat k odpovědnosti.“

Fickova tvář se rozjasnila.

V duchu se chechtal. Ano, pozve kapitána pod nějakou záminkou do podzemí a bude k němu velice zdvořilý. Tak zdvořilý, že ho v úzké chodbě pustí napřed a potom, ha-ha-ha, potom se stane dobrou pochoutkou pro krysy.

V panině ložnici chystali proti všem tak bezohledný boj a vymýšleli tak kruté plány, jak se zbavit protivníků, že dobrácká Kata Benecká, která poslouchala za dveřmi, málem omdlívala a každou chvíli se křižovala.

Alžběta Báthoryová vydala konečně svému věrnému služebnictvu poslední rozkaz:

„Nevím, jak dlouho se v Prešpurku zdržím, postarejte se proto, aby se zámek při mém návratu skvěl čistotou. Postarejte se o velký úklid, zavolejte řemeslníky, natřete všechno zevnitř i zvenku a to nejdůležitější, postarejte se, abych měla dost služebnictva. To přikažte mým jménem i Szabóvé, Kardošové, Barnové, Horváthové, Vasové, Szalaiové, Sidové, Kečeové, Bársonyové, Selleové, Koechiové i ostatním ženským, které se už osvědčily při najímání služek. Za každé děvče dostanou zvláštní odměnu.“

Pozorně jí naslouchali a všechno slibovali.

„Děvčat budu potřebovat hodně, opravdu hodně,“ řekla Alžběta Báthoryová s pohledem upřeným kamsi do neviditelné dálky.

„Děvčat vám přivedeme, hraběcí Milosti,“ ozvala se Ilona, „kolik budeme moci. Máme už své zkušenosti a způsoby, jak získat do služby i ta nejtvrdošíjnější děvčata, ale přece jen nás čeká těžká, velice těžká práce, protože v okolních, ale i vzdálenějších krajích nás už znají a děvčata před námi utíkají. Proto mám obavy, že i když se budeme snažit sebeusilovněji, moc děvčat nenachytáme. Aby měla hraběcí Milost, až se vrátí z Prešpurku, dost služek, doporučovala bych, abyste přikázala najímat do služby děvčata i člověku, jehož vzhled vzbuzuje důvěru. Ten by jistě dosáhl většího úspěchu než my všechny i s Fickem dohromady.“

„Koho máš na mysli?“ ptala se paní.

„Kastelána Mikuláše Lošonského!“

„Máš pravdu,“ řekla paní po chvíli zamyšlení. „Stejně mi k ničemu není.

Copak ho mám živit jenom za to, že ustavičně trčí ve svých knihách a ve dne v noci vyvaluje ty své oči na oblohu? Časně ráno pošli na hrad hajduka, aby ke mně kastelán přišel ještě dřív, než odcestuji.“

ZAVŘENÉ DVEŘE

Když paní osaměla, převalila se na postel.

Měla by být spokojená, protože si mohla být jista, že se jí podaří zbavit se všech nepřátel. Bude mít k ruce vojsko. Když ji napadne, může dát pověsit a postřílet třeba půl Čachtic. Její věrní služebníci budou stále pohotově, všechno zpozorují, ať se cokoliv proti ní začne chystat, zvětří každé nebezpečí a násilím, přesilou anebo lstí ho odstraní. A ona, nerušena žádnými překážkami, se bude mocí plně věnovat sama sobě, pěstění své krásy.

Ale přestože se už mohla opájet jistým vítězstvím, ležela na posteli rozladěná, zmítal jí nepokoj a jakýsi strach.

Cítila v celém těle strašnou slabost, skličoval ji pocit opuštěnosti a osamělosti. Na fialová nebesa postele hleděla upřeně, jako by číhala, neuvidí-li na nich zázračný výjev. Zase jí rozechvívala horoucí a mučivá touha po někom, kdo by naplnil její tak nesnesitelně prázdný život, zmocnil se pevnými pažemi jejího těla i duše. Touha po někom, kdo by ji miloval láskou spalující tělo i duši.

Vyrušilo ji klepání na dveře.

Byla to Kata Benecká a bázlivě ohlašovala, že je tu pan Benjamín Príborský z Vrbového a táže se, bude -li paní hraběnka tak laskavá a vyslechne ho.

„Je tu také Eržika?“ ožila Alžběta Báthoryová. Eržika vždy rozháněla z její duše dusivá mračna. A když se dozvěděla, že Eržika je nablízku, připadalo jí, že stříbrné lampy blikají veseleji, šíří ložnicí pronikavější vůni a že její život vlastně ani není tak prázdný.

„Ano, je tady, Vaše hraběcí Milosti: odpověděl Benjamín Príborský, který stál u dveří nanejvýš uctivě.

Při jednáních s čachtickou paní se choval vždy poníženě jako v dobách, kdy byl ještě její poddaný.

Podala mu ruku. Plaše se jí dotkl rty.

„Tak co, Benjamíne,“ ptala se, když ho odvedla do společenské síně.

„Co tě ke mně přivedlo?“

Po dlouhém úvodu, ve kterém vypověděl, jak se vždy o Eržiku staral, s velkými oklikami a hledanými slovy vylíčil lásku své schovanky ke zbojníkovi, vyprávěl o její noční vycházce a o tajemství, které mu prozradil hajduk.

Poslouchala ho beze slova s bezvýrazným obličejem. Trnul, kdy vybuchne a spustí na něj hromobití výčitek. Nevycházel z údivu, když mu neřekla ani jediné vyčítavé slovo, ani nejmenším znamením nedala najevo své mínění o dceřině noční příhodě, jen se ho chladně zeptala na jméno hajduka, který byl svědkem výjevu za Višňovým, kde Eržika, aby zachránila život Andreje Drozda, prostřelila Fickovi paži.

Potom zakřičela na služky, aby jí toho hajduka přivedli.

„Hajduku,“ řekla mu mrazivým hlasem, když stál před ní s třesoucími se koleny, „tvé oči viděly, co neměly vidět, a tvůj jazyk za peníze prozradil věcí, o kterých jsi měl mlčet.“

Hajduk, kterého právě vytáhli z postele, zbledl a vyděšeně hleděl hned na paní, hned na pana Príborského.

„Abys nezapomněl,“ řekla mu čachtická paní, „že o tom, cos viděl, se nesmíš nikomu zmínit ani slůvkem, dostaneš pětadvacet ran holí. A jestli se dozvím, že ani po této připomínce jsi nedržel jazyk za zuby, dostaneš jich desetkrát tolik a můžeš si hned objednat rakev.“

Potom otevřeným oknem pozorovala, jak ho přivázali k lavici a jak mu při světle luceren vysázeli pětadvacet ran. Když se hajduk odpotácel z lavice, přikázala, aby před ní předstoupil Ficko. Ten sebou už nepokojně házel na posteli, rozrušený myšlenkami na nastávající boj a rozpálený vzteklými plány. Když dostal rozkaz, že se má objevit před Alžbětou Báthoryovou, naházel na sebe šaty a za chvilinku už pokorně stál ve společenské síni, připraven splnit jakýkoliv panin příkaz.

„Ficko,“ řekla mu paní hlasem, jehož přísnost ho zarazila, „z tajemství, která chceš řešit, je jedno už rozluštěno!“

Príborský seděl v křesle jako na jehlách.

Bál se, že se Ficko Eržice strašlivě pomstí, až se dozví o jejím činu. Před chvilkou byl rád, když paní potrestala hajduka, a tak hrozivě mu přikázala, aby mlčel, protože věřil, že si už před Fickem pusu na špacír nepustí.

A teď si Ficka předvolala sama Alžběta Báthoryová a chce mu všechno prozradit!

„Co bys za to, Ficko, dal,“ ptala se ho, „kdyby ses za chvilku dozvěděl, komu můžeš děkovat za to, že máš ruku zavázanou a bez vlády?“

„Jednu ze svých rukou, Vaše hraběcí Milosti. Souhlasil bych, aby mi ji usekl ten, kdo by mi to prozradil!“

„Ha-ha-ha!“ rozesmála se. „To by byla malá odměna za tak velké tajemství! Ale já od tebe žádnou odměnu nechci! Prozradím ti to zadarmo.“

Usmívala se při sebevědomé hře s Fickovými vášněmi a Benjamín Príborský při pohledu na Ficka zkoprněl strachem o svou schovanku.

Ficko číhal na útočníkovo jméno jako vyhladovělý dravec na kořist a třásl se přitom po celém těle.

„Kdo to byl?“ vydral se mu z hrdla výkřik.

„Jen ne tak zprudka, Ficko,“ napomínala ho paní se smíchem, „protože bych si to ještě mohla rozmyslet a nic ti neprozradit. A řekni, Ficko, jak by ses útočníkovi pomstil?“

Neřekl ani slovo, ale zaskřípání zubů, zachrčení nesrozumitelné kletby a celé jeho vzezření byly zřetelnou odpovědí na tuto otázku.

Benjamína Príborského obcházely mdloby. Hleděl na paní a jejího sluhu s nevyslovitelnou hrůzou. Ubohé Eržice se ani nemusí mstít, umře při pohledu na toho ďáblem posedlého netvora! Chvílemi přicházel do pokušení vkrást se do pokoje pro hosty, sebrat Eržiku, prásknout do koní a odvézt ji co nejdřív a co nejrychleji odtud!

Ale zatím ohromeně seděl v křesle jako přikován.

„Tak poslechni, Ficko,“ ozvala se po účinné pauze paní, „osoba, která ti prostřelila rameno, je právě pod touto střechou, je několik kroků od tebe…“

Ficko se krvežíznivě rozhlédl po společenské síni a jeho oči utkvěly na Benjamínu Príborském.

Kradl se k němu jako vlk.

Asi tři kroky před ním se zastavil a zařval:

„Byl jsi to ty?“

Benjamín Príborský se vůbec nemohl vzpamatoval. I jazyk jako by měl olověný, nebyl schopen vyslovit ani slůvko. Ficko by s ním měl bezpochyby lehkou práci.

„Ne, to nebyl on!“ okřikla ho paní. „Útočník na tebe je v pokoji pro hosty.“

Hleděla na Ficka pohledem, který ho měl zvládnout jako pevná ruka opratě splašeného koně, a řekla:

„Nebyl to on, ale jeho dcera…“

Ficko zamířil k pokojům pro hosty.

Musí se pomstít, pomstít, a to hned!

Zapomněl, že Eržika je panin miláček. Myslel jen na pomstu ze zranění a porážku.

Benjamínu Príborskému se vrátila duchapřítomnost. Přemohl hrůzu a strach a vyskočil z křesla. Představa, že ten hrozivý netvor se bude mstít útlé Eržice, a strach o její život do něho vlily sílu a odvahu.

Přiskočil ke dveřím.

„Ani o krok dál!“ okřikl Ficka.

„Ustup mi z cesty!“ zasyčel Ficko.

Ale Príborský dál stál u dveří a Ficko se k němu přibližoval a zuřivě se rozháněl pěstí.

„Stůj, Ficko!“ vykřikla paní. „Kam jdeš?“

„Jdu si pro zadostiučinění!“ odpověděl a ani se neohlédl. „Touhle rukou tady,“ a zamával s ní v povětří, „ji zaškrtím jako štěně!“

Alžběta Báthoryová vyskočila z křesla a přiběhla k Fickovi.

„Stůj!“ vykřikla. „Nikomu se mstít nebudeš!“

„Musím se pomstít,“ zasípěl Ficko a užuž by se byl vrhl na Príborského.

Ale Alžběta Báthoryová s tváří změněnou k nepoznání skočila mezi ně a pěstí praštila Ficka po hlavě, až se zapotácel, a pak ho praštila do zraněné ruky s takovou silou, že zařval bolestí.

A už stál před paní, jako by ho polil ledovou vodou. Cítil jen bolest a strach, jaký trest ho stihne za to, že tak paní rozhněval.

„Chceš mi vypovědět poslušnost?“ Z celého jejího zjevu na něj sršel hněv. „Chceš, abych tě hned dala potrestat jako podlého rebela?“

Ficko si už uvědomil, jakého zločinu se dopustil, když se na paninu výzvu neopanoval a pokusil se vzdorovat její vůli. Jenže to nebyl jeho jediný zločin.

„A co by sis vůbec zasloužil za to, žes chtěl ublížit mé chráněnce, Eržice Príborské? Zapamatuj si, běda tomu, kdo se jí jen dotkne, i kdyby mu nejen paži zchromila, ale usekla obě ruce i nohy!“

Ficko se zkroušeně shrbil a mumlal prosebně:

„Prosím za odpuštění, hraběcí Milosti, že jsem se dal strhnout hněvem!“

„Doufám, že se polepšíš, a tak ti odpouštím, Ficko,“ řekla paní už mírněji. „A pana Benjamína Príborského odpros, že ses k němu nechoval s úctou, jaká náleží zemanovi.“

Ficko poslechl.

„Jméno útočníka jsem ti řekla sama, abys ho nemusel dál shánět a abys věděl, že se staneš synem smrti, jestli se Eržiky Príborské jen dotkneš!“

Ficko odcházel jako opařený. V hlavě i v ruce ještě stále cítil bolest. Paní ho uhodila stejnou rukou, kterou mu dole v podzemí dovolila políbit…

Hučelo mu v hlavě, a zatímco se pustým a tmavým dvorem táhl do svého kumbálu, skřípal zuby:

„Běda ti, Eržiko Príborská! Teď se tě nedotknu ani malíčkem, ale jednou vypustíš duši a ani Pán Bůh se nedoví, jak se to stalo…!“

A v jeho vzteklé duši se rodil plán, jak se tajně pomstí, aby na něj nepadl ani stín podezření…

Paní po jeho odchodu přistoupila k Benjamínu Príborskému, položila mu ruku na rameno a řekla:

„Jsi řádný muž, Benjamíne Príborský! Nelekl ses Ficka. Přesvědčil jsi mě, že máš Eržiku rád, že nejsi zbabělec a že při obraně bezbranného děvčete jsi ochoten jako pravý zeman položit i život. Ale skončeme ten rozhovor, protože chci Eržiku co nejdřív vidět. Nevolám tě k odpovědnosti za to, že se má dcera zamilovala do zbojníka, protože vím, že tvoje vina to není.

Osud, který svazuje lidské životy, je nevyzpytatelný. Děkuji ti, že jsi se o Eržiku dosud staral s otcovskou láskou. S mou přízní můžeš počítat až do smrti. Od nynějška si však vezmu Eržiku sama na starost, protože ji musím vyléčit z té nesmyslné lásky, je už také doopravdy načase, abych pro ni vyhledala vhodného ženicha…“

Její slova ho dojala, ale srdce se mu svíralo bolem, že se musí s Eržikou navždy rozloučit. Zneklidňoval ho i strach. Jaké plány s ní čachtická paní má a bude opravdu schopna ochránit ji před Fickovou pomstou, které se nejvíc obával?

Po krátké úvaze zaplašil všechny obavy. Matka se za všech okolností může nejlíp postarat o Eržičinu budoucnost. Toto vědomí ho uklidnilo.

A rozhodl se, že se okamžitě vrátí do Vrbového. Bál se rozloučení s Eržikou. Bál se jejích výčitek a hlavně toho, že by se rozplakal.

Řekl o svém úmyslu paní a poprosil, aby mu dovolila zapřáhnout.

„Jen dej zapřáhnout, Benjamíne! Vrať se klidně do Vrbového. Ujišťuji tě, že se o Eržice ještě doslechneš a lesk její slávy dopadne i na tebe. Najdu jí manžela, který bude oplývat bohatstvím a vynikat slávou.“

Rozloučil se s paní a ze dvora bylo za chvíli slyšet jeho hlas, jak burcuje ze spánku pacholka a přikazuje mu zapřáhnout. Alžběta Báthoryová zatím zjihle zamířila k pokojům pro hosty a zastavila se za dveřmi Eržiky.

Tiše zaklepala a zašeptala:

„Eržiko!“

Odpovědělo jí jen mrtvé ticho. Eržika zabořila hlavu do polštáře, aby zadusila pláč. Dveře by neotevřela ani za nic na světě. V srdci se jí zvedl nevyslovitelný odpor. Na dvoře za rachotil vůz, kterým odjížděl Benjamín Príborský.

Odjíždí a beze mne! Uvědomovala si to s novou bolestí, jako by jí vůz z Vrbového rozmačkával srdce.

Alžběta Báthoryová ještě chvíli postála a naslouchala u dveří a potom se pomalu, zklamaně vracela do ložnice.

Byla přesvědčená, že Eržika tvrdě spí, proto přemohla svou nekonečnou touhu uvidět jí a odložila setkání na ráno.

Rozhodla se, že jí ani slůvkem nevyčte lásku k Andreji Drozdovi, že se nezmíní o její noční vycházce.

Nic jí nebude zazlívat, bude k ní vždycky jenom něžná. Vezme ji do Prešpurku, aby v lesku radovánek a bálů zapomněla a aby tam v jejím srdci někdo jiný zaujal místo Andreje Drozda.

Když na chodbě ztichly kroky Alžběty Báthoryové, Eržika se rychle oblékla, otevřela okno a vyskočila na dvůr. Jen pryč, co nejdřív pryč! Svět je veliký, ale někde Andreje Drozda přece jenom najde.

S tlukoucím srdcem se kradla k bráně. Zmocnilo se jí zoufalství. Mohutná, železem okovaná vrata byla zavřená a neprolezl by jimi ani mravenec.

Bezradně se rozhlédla. Hradba je vysoká, přes ni nepřeleze. A žebřík nikde. Musí se vrátit. Ale zítra si vyčíhá vhodnou příležitost a stůj co stůj uteče!

TEMNÁ POSTAVA POD STROMEM

Když přivezli pandurského kapitána do zámku, poručil, aby ho odnesli do jeho pokoje, protože ho rána rozbolela a nebyl schopen postavit se na nohy.

Sotva ho položili na lůžko, přikázal jednomu z hajduků:

„Přiveď mi panského zámečníka!“

Zámečník vstoupil za chvilku do pokoje.

„Ty jsi Pavel Lederer, syn Jana Lederera?“ vyptával se ho. „To ty jsi pomohl chytit Jana Kalinu?“

„Ano,“ odpověděl Lederer udiven, že kapitán zná jméno jeho otce.

Kapitán na něj chvíli zkoumavě hleděl a potom řekl:

„Setkal jsem se s tvým otcem!“

Pavel Lederer zahrnul kapitána spoustou otázek. Jak, kdy, kde? Celým srdcem toužil otce vidět co nejdřív a proklínal nepříznivé okolnosti, které mu znemožňují vrátit se do Nového Mesta, vsednout na koně, kterého má u hostínské, a uhánět domů k rodičům.

„Na tom nezáleží,“ řekl kapitán, „za jakých okolností jsem se s tvým otcem sešel. Odevzdám ti jenom jeho vzkaz.“

„Jak to?“ divil se Pavel Lederer. „Otec ví, že jsem se vrátil?“

„Ano, ví. Ví dokonce i to, jak jsi se vrátil a jakým způsobem jsi našel tohle místo.“

V srdci se mu zrodily mučivé obavy. Otec tedy ví, jak získal tohle místo, od koho se to ale dozvěděl? Ví, že ve skutečnosti není zrádce, že by raději umřel, než by se dopustil zrady?

„Co mi vzkazuje?“

„Proklíná tě, nejsi prý už jeho synem!“

Zdrceně klesl na lavici.

Otec ho proklíná a zříká se ho.

„Zámečníku,“ ozval se po chvíli kapitán, „netrap se. Budeš mít dost příležitosti starce donutit, aby kletbu odvolal, přivinul tě k otcovské hrudi a požehnal ti, ha-ha-ha!“

„Donutit?“ vykoktal Pavel Lederer.

„Ano, donutit, protože možná už dneska v noci ho přivlečou do čachtického zámku jako zločince, a ty, jejich kumpán, ho budeš moci přesvědčit, že zradit kamaráda není hřích a že jakkoliv získané peníze nejsou špatné, hlavně když ti zvoní v kapse.“

Kapitán se smál smíchem, který Lederera řezal do srdce. Jaký úmysl s ním má tenhle člověk, proč okolkuje? Pokládá ho také za zrádce, myslí upřímně to, co říká? Může mu důvěřovat? Ne, jeho stejnokroj má výstražnou červenou barvu!

„A proč ho sem přivlečou?“ Lederer se pomalu vzpamatovával z překvapení. Rozhodl se, že vytáhne z kapitána všechno, co ví, ale tak, aby se ani nejmenším přeřeknutím neprozradil.

„Protože buřičskou rukou sáhl na tvého kamaráda Ficka,“ odpověděl kapitán. „Chudák, je mi ho líto, nechtěl bych zažít, co ho čeká.“

Zámečník se pomalu dozvěděl všechno. Jen tajný kapitánův záměr ne.

Viděl, že kapitán není na slovo skoupý a to, co ví, není z něho třeba páčit heverem. Vycítil, že Fickem pohrdá a že ho nenávidí. Ale proč chce nenávist vyvolat i v něm a proč ho každým slovem uráží? Chce vyzkoušet jeho spolehlivost a věrnost čachtické paní? Jeho však neprokoukne!

„Pane kapitáne,“ ozval se nakonec lhostejně, „netuším, proč jste považoval za nutné vypovědět mi příhodu z hájovny a proč jste prozradil, že za mým otcem slídí nějaká ženská, aby ho lstí dostala do zámku a vystavila trestu.“

Kapitán na něj hleděl s těžce utajovaným zklamáním.

„Je mi líto, že se otec dal strhnout hněvem a že se provinil,“ pokračoval Lederer. „Bohužel nemohu víc, než ho litovat. Kdybych nebyl sluhou čachtické paní, myslím, že bych okamžitě šel a vysvobodil ho z rukou hajduků!“

„Ani tehdy bys ho neosvobodil,“ popichoval ho kapitán. „Protože jak se mi zdá, neuděláš zadarmo ani krok. A kdo by ti za tohle hrdinství zaplatil?

A potom,“ z kapitánových slov bodala žihadla, „copak bys šel zachraňovat otce, který tě proklel a zřekl se tě?“

„I toho lituji, pane kapitáne,“ odpověděl Pavel Lederer chladně, „že má otec jiné názory než já. Mně není nijak proti mysli zneškodnit zbojníka, člověka, který se provinil proti zákonům, i kdyby pro mě byl něčím víc než několikadenním přítelem. A na odevzdání zločince mám jiný názor než otec. V mých očích to není zločin, ale záslužný čin!“

Kapitán mlčel a probodával Pavla Lederera zkoumavým zrakem. Hleděl na něj jako člověk, který mu vidí až na dno duše a proniká jeho přetvářkou.

„Pavle Lederere,“ oslovil ho úplně změněným, upřímným hlasem. „Nevím, jestli se přetvařuješ, a marně bych to asi zkoumal. Ale řekni mi upřímně: Je ti otcův osud lhostejný a připustíš, aby ho přivlekli do zámku?

A budeš přihlížet nečinně, jak ho trestají?“

Teď zase Pavel Lederer zkoumal kapitánovu tvář, jestli jeho upřímnost, která ho zaujala, není falešná a jestli se právě teď nemá mít nejvíc na pozoru.

„Žádáte ode mě upřímnost, pane kapitáne,“ řekl po chvilce, „budu tedy upřímný. Hned v prvním okamžiku jsem se rozhodl, že otce vysvobodím z moci hajduků, i kdyby mě pokládal nejen za zrádce, ale i za největšího zločince.“

Kapitán podal zámečníkovi ruku:

„Jsi poctivý člověk, nezklamal jsem se v tobě. Vysvoboď otce a já ti při tom pomohu. Ovšem prosil bych tě o jednu laskavost.“

„Splním všechno, co je možné, pane kapitáne!“

„S tvým otcem je děvče, které očekává ještě horší osud než tvého otce.

Zachraň i to děvče!“

„Zachráním!“

„I tehdy, když ti prozradím její jméno?“

„Zachráním ji, ať se jmenuje jakkoliv!“

„Abys tedy věděl, je to sestra zbojníka, kterého jsi zradil!“

„Magda Kalinová!“ vyhrkl z Lederera výkřik překvapení a radosti, jako by padl na poklad.

Kdyby se tak teď mohl objevit před Janem Kalinou a zvěstovat mu, že jeho sestra žije a že on ji zachrání!

Kapitán, kterému neuniklo, jakou radostí zazářily Ledererovy oči, když zaslechl její jméno, pocítil bodnutí v srdci. To žárlivost ho tak bodla.

„Ty ji znáš?“ zeptal se vzrušeně.

„Neznám, nikdy v životě jsem ji neviděl, ale zachráním ji s největší radostí a ochotou!“

„Dobrá,“ uklidnil se kapitán. „Jestli se té mazané Erže Kardošové lov vydařil, k večeru tvého otce přiveze.“

A potom mu vypověděl plán, který vymyslel na záchranu starce i děvčete:

„Dám ti pět pandurů, na které se můžeš ve všem spolehnout, budou mlčet jako hrob. S dvěma budeš hlídat na cestě z Hrušového a Lubiny, ostatní rozestavíš na dalších cestách, kdyby úlisná Erža z opatrnosti vezla svou vzácnou kořist jiným směrem.“

Pavel Lederer byl nevýslovně šťasten. Uvidí otce a zachrání i Magdu.

A postará se o ně. Odvede je na bezpečné místo a postará se jim o živobytí.

„Tamhle z té truhlice si vytáhni můj stejnokroj,“ ukázal kapitán do kouta místnosti. „Až se začne šeřit, vezme ho jeden z pandurů s sebou a za Čachticemi, kam ti přivede i koně, si ho oblékneš. Nechci, aby na tebe padl třeba jen stín podezření, že jsi přepadl hajduky a služky čachtické paní. Když mě paní bude volat k odpovědnosti za kousky mých pandurů, budu si umět poradit. Několik pandurů naoko potrestám a přejde se k dennímu pořádku. Kdybych do toho zapletl tebe, přišel bys nejen o místo, ale možná i o život.“

V zámečníkovi se probouzela úcta k pandurskému kapitánovi, viděl, že má co dělat s poctivým člověkem dobrého srdce.

„Nemáš mi za co děkovat“ odmítal kapitán jeho vděčnost. „Právě naopak;

ještě já ti budu zavázán, když odevzdáš Magdě Kalinové můj vzkaz. Řekni, že bych ji s radostí osvobodil já sám, kdybych nebyl raněn. Ale protože to udělat nemohu, zachraňuješ ji mým jménem ty. A když se tě zeptá proč, vyřiď jí, že jenom proto, že ji miluji a nepřestanu nad ní bdít a chránit ji.“

Sotva se začalo stmívat, pět pandurů jeden za druhým vyjelo ze zámku, jeden z nich se dvěma koňmi. O chvíli později se vytratil i zámečník. Dva panduři na něj podle domluvy čekali s koněm na kraji lesa u cesty do Hrušového. Tam se Pavel Lederer převlékl za pandurského kapitána.

„To se podívejme,“ smáli se panduři uznale, „jak mu ten mundúr sluší!“

Uplynulo několik hodin, než v tiché noci z dálky zaslechli rachotit vůz.

Seskočili z koní, odvedli je mezi stromy a skryti za nimi čekali na příjezd vozu. Napjatě vyhlíželi, jestli je to opravdu vůz s hajduky.

Pavla Lederera trápila i obava, jestli si panduři, rozestavění na ostatních cestách jenom po jednom, poradí s dvěma hajduky a s tou čertovskou ženskou.

Ale po chvíli si s úlevou oddychl.

Jejich bystré zraky rozeznaly, že vpředu na voze sedí dva hajduci a mezi nimi ženská.

Dva panduři podle domluvy vyskočili z úkrytu a pronikavě zakřičeli:

„Stůjte!“

Hajduci i s Eržou v první chvíli mysleli, že se jim do cesty postavili zbojníci, a trnuli strachem. Brzy se však za radovali, když v měsíčním světle uviděli pandury.

„Jsme hajduci čachtické paní!“ volal jeden z hajduků.

Pavel Lederer zůstal schován za stromem a pozoroval každý pohyb hajduků i Erži, připraven přiskočit na pomoc, kdyby bylo třeba. Jeho zrak spočinul nejprve na otci a okolo srdce se mu rozlilo teplo. Potom překvapen zjistil, že s ním není jedno děvče, ale dvě. Jedna z nich má být Magda.

A kdo je ta druhá? Ale nebylo kdy na luštění otázek.

„Žádní hajduci čachtické paní nejste!“ zakřičel Pavel Lederer pozměněným hlasem. „Kupčíte se ženskými. Vezete děvčata do Nových Zámků a tam je chcete prodat Turkům, zatímco jejich otce chcete cestou zavraždit.

Panduři, ukažte jim, co si zaslouží zákeřní zloději v poctivém stejnokroji hajduků!“

Panduři se podle domluvy bez váhání vrhli na hajduky. Ty ani nenapadlo, aby se bránili. Nebyli zvyklí samostatně rozmýšlet a něco konat, vždycky potřebovali, aby je někdo pobídl řízným rozkazem. Erža však tušila, že to s nimi nedopadne dobře, jestli je panduři přemohou. Nemohou se s nimi domlouvat, dokazovat jim, že jsou skutečně služebníci čachtické paní. Stačilo by, aby se panduři zeptali starého hajného a ženských, kdo jsou, co jsou zač a kam jedou, a dozvěděli by se, že je proti jejich vůli vlečou bůhvíkam a možná by i potvrdili podezření pandurů. Erža proto vyrvala drábovi bič a švihla do koní jako blázen. Byla přesvědčená, že uniknou, protože panduři zřejmě nemají koně. Jen co se však ohnala bičem, jeden z pandurů už držel koně za udidla a druhý zneškodnil Eržu. Praštil ji pěstí po hlavě, že spadla z vozu jako pytel. A začala strašně vřískat, protože si při tom nedobrovolném pádu vymkla nohu.

Hajduci seděli na kozlíku jako zkamenělí. Ta tmavá postava pod stromem jim naháněla strach. Na odpor ani nepomysleli. Proč by si měli nechat namlátit? Přece se nebudou prát s pandury?

„Panduři!“ volal Pavel Lederer zpod stromu. „Přivažte tu babu i hajduky ke stromům!“

Panduři zbavovali pout svázané, potom vedli neprotivící se hajduky ke stromům a přivazovali je. Lederer vystoupil z úkrytu a přikázal pandurům:

„Jen je přivažte pořádně, zvlášť tu babu, beztak je spřažená s ďáblem!

Já zatím odvezu ty ubožáky. Až budete hotovi, vyskočte na koně, vezměte i toho mého a jeďte za námi ke Staré Turé!“

Potom vysedl na vůz, obrátil ho a šlehl do koní. Při pohledu na otce mu krvácelo srdce. Jak zestárl od té doby, co ho naposledy viděl, jak mu zbělely vlasy! Jaký úder ho to postihl, že se dostal za hajného k čachtické paní až do těchhle cizích krajů? A proč je tu sám, bez matky? Snad nezemřela a nespočívá v hrobě? A kde se tu s ním vzala Barbora?

Jen švihal koně a nebyl by se ohlédl ani za nic, přestože toužil pohlédnout do otcovy tak dlouho neviděné dobrotivé tváře. Svádělo ho to, aby se podíval na Barboru, jejíž blízkost ho vzrušovala, a zvědavost ho pobízela, aby se podíval na sestru Jana Kaliny. Ale vzdorně přemáhal svou touhu.

Jeho první odhodlání, že neprozradí, kdo je, však zakolísalo. Bolelo ho, že ho otec pokládal za zrádce a že ho proklel. Hrdost mu nedovolila, aby ho přesvědčoval o své poctivosti. Ale tady, v jeho blízkosti, vzdor a hrdost ochabovaly, překonávala je upřímná láska.

Pojednou zastavil, sestoupil z vozu a postavil se do stínu, aby mu z vozu neviděli do obličeje, a řekl změněným hlasem:

„Jane Lederere, ujmi se opratí a odjeď i se svými svěřenkami, kam chceš.

Barboru vyprav k matce a ty s Magdou si někde vyhledej bezpečné místo.

Abyste žili bezstarostně, vezmi si tenhle měšec, je v něm dvě stě zlatých.“

Stařec s mladými ženami naslouchal slovům zachránce jako vyprávění rytíře z pohádky. Snad se ještě stávají na světě zázraky. Kde a kdy jen slyšel ten hlas? Tuhle otázku si kladla i Barbora. Pravda, na Pavla ani nepomysleli. Vždyť je to pandurský kapitán a obdarovává je takovou královskou sumou.

Dupot koní se už blížil. Za chvilku už panduři přibíhali k vozu.

„Dřív než se s vámi rozloučím,“ pokračoval Pavel Lederer, „musím ti, Magdo Kalinová, oznámit, že jsem tě nevysvobodil já, ale pandurský kapitán Imrich Kenderessy.“

A odevzdal jí vzkaz zamilovaného kapitána.

Hned je ale rozrušilo další překvapení:

„Tebe, Jane Lederere, a tebe, Barboro Repášová, jsem vysvobodil já!“

Obnažil hlavu a obrátil se k nim. Zalilo ho měsíční světlo.

„Pavle!“ vykřikl otec a Barbora.

Z otcova výkřiku vycítil, že ho marně zapřel, i kdyby byl opravdu zrádce, nedokáže ho vymýtit ze srdce.

Magdu Kalinovou kapitánovo zvláštní vyznání lásky překvapilo a zmátlo. Neměla ani potuchy, co se v hájovně odehrálo v kapitánově srdci. Snažila se představit si ho. Jeho mohutnou, vysokou postavu, růžovou tvář, šibalsky kudrnaté plavé vlasy a plaše se usmívající oči, které jako by nepatřili pandurskému kapitánovi, ale roztomilému chlapci. Teprve teď si uvědomila, že už v hájovně jeho chování prozrazovalo, že cítí s ní a s hajným.

Jak jen se mohl do pronásledované poddané, zbojníkovy sestry, zamilovat velitel pandurů a zeman? Hledá slova, kterými by vyslovila dík za to, že ji pomohl vysvobodit. Ale než je našla a než se i Barbora vzpamatovala z ohromení, bylo pozdě.

Pavel Lederer nechtěl, aby panduři byli svědky dojímavých výjevů, proto skočil na koně a dal rozkaz k návratu.

„A vůz si nenechávejte,“ připomněl jeden z pandurů. „To by byla krádež.

Když ho nebudete potřebovat, nechte ho někde na cestě. Dřív nebo později se dostane tam, kam patří.“

Pavel Lederer v čele pandurů uháněl zpátky k Čachticím. Divoce bodal koně ostruhami. Panduři se divili, proč koně tak žene, zatímco utečenci, kteří by opravdu měli letět, stojí ještě na cestě a kulí za nimi oči.

„Pane kapitáne,“ ozval se jeden z pandurů, když už byli nedaleko Čachtic, „abyste nezapomněl, že už je načase, abyste shodil tu kapitánskou kůži!“

Zarazil koně, seskočil ze sedla a strčil opratě do ruky pandurovi:

„Děkuji vám za pomoc. Vykonali jste šlechetný čin, ale musíte mlčet, protože by vás mohla stihnout nešlechetná odplata. A nezapomeňte otevřít vrátka ze zahrady na dvůr zámku, abych se mohl nepozorovaně vrátit.“

Panduři odjížděli a Pavel Lederer hledal své šaty, aby se převlékl. Nebyl už daleko od místa, kde je měl schované, když se pojednou zaraženě zastavil. Na kraji lesa před něj zpoza stromu vyskočila temná postava.

„Ale, i na pana kapitána mám dnes štěstí!“ řekla temná postava se smíchem a Pavel Lederer, který ten hlas poznal, ale neměl kdy dát najevo svou radost nad nečekaným setkáním, ležel roztažen na zemi.

„Nemohl jsem ti dát okusit svou pěst minulé noci,“ řekl útočník, „tak ji zkus teď!“

Pavel Lederer ležel chvíli na zemi, protože neměl sílu vstát. Byl to prudký úder, že se mu zatmělo v hlavě. Když se probral, srdečně se rozesmál.

„Jene!“ zvolal. „Styď se, že kamarádům při setkání místo radostného uvítání rozbíjíš hlavu!“

Jan Kalina objímal přítele, jako by se chtěl rukama ujistit, že to je opravdu on v tom mundúru.

„Jestli to takhle půjde dál,“ smál se Pavel Lederer, „budu si muset najít jiné kamarády. Nepřátelé mě nosí na rukou, zlatem mi cpou kapsy a kamarádi – to je hrůza. Hned mě praští Andrej Drozd, tam zas do mě bouchne Vavro, a dokonce i ty mě tlučeš. Jestli s tím nepřestanete, tak mě ještě zmrzačíte!“

„To je tvoje vina. Netoulej se po nocích, kdy řádní lidé spí, a když už to děláš, buď vybíravější a oblékej se jako poctivý člověk a ne jako pandur!“

„Budeš litovat svých slov, protože tenhle červený stejnokroj patří opravdu poctivému člověku.“

„Pandur nemůže být poctivý člověk!“

„A co řekneš tomu, že tvá sestra se z obrovského nebezpečí zachránila jenom díky kapitánovi?“

„Doslechl ses něco o Magdě?“ skočil mu do řeči Jan Kalina a rozčileně ho chytil za rameno.

„Doslechl,“ usmál se Pavel Lederer a přítel hořel netrpělivostí, aby se všechno co nejdřív dozvěděl.

„Vykládej! Je živá, zdravá a volná?“

„Ano, Jene, je živá, zdravá a volná, a jestli jsem dobře viděl, je to krasavice, že jí není rovno!“

„Viděl jsi ji?“

„Není to ani půlhodina, co jsem stál vedle ní, tak jako teď stojím vedle tebe!“

Srdce Jana Kaliny naplňovalo nesmírné štěstí, když mu přítel vyprávěl o svém setkání s jeho sestrou a co mu předcházelo. Spadla z něho dusivá tíha. Magda se nestala obětí zločinců, je zdravá, je mimo nebezpečí a na voze čachtické paní uhání do míst, kde bude moci žít bezstarostně a beze strachu.

„Tak se mi zdá, že máme docela zázračné štěstí. Já sám jsem se zachránil v poslední chvíli před jistou smrtí, zachránila se i má matka a nevěsta, hrstka našich chlapců přemohla několikanásobnou přesilu. A také do budoucnosti máme ty nejlepší vyhlídky.“

„Kdo ví, co nám budoucnost přinese. Alžběta Báthoryová se už zítra ráno vypraví do Prešpurku k palatinovi, aby udala Čachtičany a přivedla si na jejich přemožení a pochytání vojsko.“

„A já ti zase, Pavle, prozradím, že k palatinovi pojede nejen ona, ale i náš posel!“

„To je chabá naděje. Snad si nemyslíš, že palatin dá na slovo zbojníka, i kdyby měl pozlacený jazyk?“

„Náš posel není zbojník, je to zeman, který se zasloužil o vlast v bojích proti Turkům. Bojoval po boku hraběte Juraje Thurza a poutá ho k němu přátelství. Naším poslem je Mikuláš Lošonský. Jen škoda, že je teď tak zesláblý, potřebuje několik dnů odpočinku, aby sebral síly na únavnou cestu do Prešpurku.“

Tato kastelánova cesta do Prešpurku byla výsledkem dlouhého rozhovoru, který se rozproudil ve věži čachtického hradu, když Jan Ponicenus přivedl ze žaláře Jan Kalinu. Kastelán ho se slzami v očích objímal a odprošoval, že ho uvěznil, když hlas jeho srdce nedokázal překřičet příkaz povinnosti. Ale v té chvíli byl už odhodlán jít k čachtické paní a poděkovat se jí za hodnost kastelána. Nepřemlouvali ho. Byli přesvědčeni, že dobré věci může posloužit, jen když nebude kastelánem. Po nadšené rozmluvě ho úplně získali pro boj proti Alžbětě Báthoryové. Sám se rozhodl, že vyhledá palatina a poprosí ho, aby zakročil, varoval Báthoryovou a ochránil před ní slabé a bezmocné.

„Nevkládám do jeho cesty velké naděje,“ řekl Jan Kalina. „Přece však věřím, že bude užitečné, když se o čachtických záležitostech dozví palatin od člověka, kterému důvěřuje. Nepochybuji, že pak dá čachtickou paní sledovat a jednou praskne nit i jeho trpělivosti a rozhodne se, že udělá přítrž jejím ukrutnostem.“

„Vrána vráně oči nevyklove!“ zapochyboval Pavel Lederer. „Všichni páni jsou jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet.“

„Palatina však všichni znají jako spravedlivého člověka!“ bránil Kalina své naděje.

„Panská spravedlnost!“ pohrdavě mávl Lederer rukou. „Alžběta Báthoryová může vyvraždit i půlku Čachtic a nevěřím, že by se našel na světě pán, který by jí za to zakroutil krkem.“

„Ale je už načase, Pavle, abychom se rozloučili, protože já nejsem sám.

U cesty na mě čeká schovaná za stromem moje nevěsta, Maryša Šútovská.“

Přátelé vyhledali děvče, které trnulo strachy, jestli Jana Kalinu zase nestihlo nějaké neštěstí.

Pavel Lederer poradil příteli, aby šel s nevěstou do Staré Turé, tam aby vyzvěděl, kterým směrem ujížděl vůz se starcem a dvěma ženami, a potom aby si taky najal formana a dohonil je. To měl také Jan Kalina v úmyslu.

Toužil uvidět sestru. Sám pro ni chtěl najít útočiště a schovat tam před pronásledovateli i svou nevěstu.

Přátelé si srdečně potřásli rukama.

„A pozor, abyste se neslitovali nad tou babicí a hajduky, které tamhle nedaleko najdete přivázané ke stromům,“ varoval přítele a jeho nevěstu Pavel Lederer.

„Neboj se!“ usmál se Jan Kalina. „Mé srdce se nad nimi nepohne, ani kdyby si na nich pochutnávali vlci. A Pavle, jestli budeš moci, odevzdej Imrichu Kenderessymu můj vzkaz. Za zachránění Magdy, ať už k němu došlo z jakýchkoliv pohnutek, mu v budoucnosti, až se setkáme v boji, k němuž dozajista dojde, jednou daruji život!“

10

Do Prešpurku

NEPOSLUŠNÝ KASTELÁN

„Odcházím od tebe potěšen, příteli,“ řekl Jan Ponicenus při loučení s kastelánem. „Těžké břemeno mi spadlo ze srdce!“

Mikuláš Lošonský, obklopen na posteli kupou knih, zatrpkle mávl rukou:

„Neraduj se předčasně! Jsem starý a duše si do mého zemdleného těla chodí myslím už jenom zdřímnout. Kdo ví, jestli mě smrt nezastihne dřív, než se dostanu před palatina!“

„Dá Bůh, že se to nestane!“

Mikuláš Lošonský se už nepokládal za kastelána čachtického hradu, hrdě se vypínajícího nad Višňovým, půl hodiny cesty od Čachtic. Rozhodl se, že jenom co trochu sebere síly, vydá se k paní a poprosí ji, aby ho pro stáří propustila ze svých služeb.

Ale k paní se dostal dřív, než se nadál. Ještě ani nesvítalo, když ho z polospánku vyrušilo bušení na dveře. Bouchala to Dora, která přišla se vzkazem od paní místo hajduka.

„Vstávejte, pane kasteláne,“ křičela. „Máte hned přijít k paní, protože odjede do Prešpurku a chce si s vámi ještě před cestou promluvit!“

Vstal a šel Doře otevřít.

„A jak ses, proboha, dostala do hradu?“

Zamávala před ním klíčem:

„Věděla jsem, pane kasteláne, že budete ještě tak tvrdě spát, že by vás i s hradem mohli odnést třeba až na konec světa. Proto jsem si klíč od hradu vzala dole v zámecké klíčnici. A měla jsem štěstí, že brána nebyla zavřená nebo zatarasená. Mohla bych tam bouchat do večera!“

„Opravdu máš štěstí, protože i kdybych byl zaslechl, jak se dobýváš dovnitř, nevím, jestli mám ještě tolik síly, abych ti mohl jít otevřít. Vrať se k paní beze mě a pověz jí, aby mi odpustila, že k ní hned nepospíchám. Jsem příliš sláb.“

„Dole čeká vůz, pane kasteláne. Myslela jsem si, že cesta do zámku by vás vyčerpala.“

Chvíli váhal, nakonec se odhodlal:

„Dobře, Doro, půjdu.“

Oblékl se. Vystrojil se do úplné parády. Nezapomněl ani na opasek s pistolí a šavlí. Ale už těch pár pohybů ho vysílilo. Když si vzal hůl, aby se měl o co opřít, zapotácel se.

Doru pohled na kastelána, vyfintěného jako na vojenskou přehlídku, nejdřív dráždil k smíchu, ale důstojnost která přece jen vyzařovala z celého jeho zjevu, na ni tak zapůsobila, že se beze špetky výsměchu nabídla:

„Jen si šetřte síly, pane kasteláne. Já jich mám dost a mileráda vás snesu k vozu!“

A už k němu natáhla mohutné ruce, aby ho zdvihla jako chlapečka.

Dělala to s jakousi něžností, protože kastelán byl jediný člověk, kterého si služebnictvo čachtické paní upřímně vážilo. Nikdy nikomu neublížil.

Každý ho ctil nejen pro šediny, ale i kvůli jeho znalostem hvězdářství.

Jako člověk zasvěcený do tajemství hvězdné oblohy vzbuzoval největší respekt.

Dořina ochota ho podráždila:

„Uznávám, že jsi silnější, ale žena nesmí nést ani mou mrtvolu!“

Pomalými, nejistými krůčky, každou chvíli odpočívaje opřen o stěnu, sešel po vlastních nohou až k vozu. Ale tím se natolik vysílil, že ho Dora, nedbajíc jeho odporu, zdvihla jako pírko a posadila dovnitř.

Kastelán byl rád, že se i při své slabosti odhodlal předstoupit před čachtickou paní. Takhle jí může hned poděkovat za kastelánství a poprosit o propuštění z jejích služeb.

Když se dobelhal do společenské síně a usadil v křesle, Alžběta Báthoryová ještě někde cválala na Viharovi. Ale za chvíli už kůň dupal po dvoře.

Celý dům byl na nohou. Dělaly se poslední přípravy k odjezdu.

Když Dora oznámila, že kastelán už čeká, vstoupila paní se zrůžovělou tváří do společenské síně. Ranní jízda, vzrušení před cestou, bojovný elán a skálopevná víra v jisté vítězství ji osvěžily. Kastelána přivítala velmi srdečně. To mu dodalo odvahy:

„Zestárl jsem, vzácná paní, jednou nohou už stojím v hrobě. Propusťte mě, prosím, ze svých služeb!“

Kastelánova prosba ji překvapila:

„Jakže? To už mě i vy, pane kasteláne, chcete opustit? A právě teď, kdy se všecko spolčilo proti mně a kdy nejvíc potřebuji spolehlivé lidi?“

„Právě proto jsem tady už zbytečný. Na moje místo patří mladší člověk, který nebude jenom nosit hodnost, ale který také bude vykonávat kastelánské povinnosti!“

Po chvilce zamyšlení odpověděla:

„Nemůžu vás nutit, abyste setrval v mých službách a nemohu nevyhovět vaší žádosti. Doposavad nebylo mezi námi nejmenšího sporu, ve shodě a přátelství se také rozejdeme. Děkuji vám za všechny vaše služby!“

A se záhadným úsměvem mu podávala ruku. Vysekl rytířskou poklonu jako v dávných dobách a políbil jí ruku.

„Na rozloučenou bych vás prosila o malou laskavost, kterou byste se mi velmi zavděčil.“

„Udělám všechno, co bude v mé moci!“

„Odjíždím do Prešpurku a zdržím se tam myslím delší dobu. Na svou vlastní obranu před buřiči a zbojníky i na ochranu práva zákonů přivedu vojsko. V mém tichém domě se rozproudí větší ruch, proto budu potřebovat více služebnictva. Chci být obklopena pořádnými, spolehlivými děvčaty, ráda bych vám tedy svěřila výběr a najímání dobrých služek.“

Vzpěnila se v něm krev, ale ovládl se:

„Takové pověření nemohu přijmout!“

„Proč?“ zlověstně se zamračila.

„Jsem zeman!“ odpověděl hrdě. „Najímat služebnictvo pro jiného je pro můj stav ponižující!“

„Jenom proto mi odmítáte udělat laskavost?“

„Ne,“ odpověděl a s velkým úsilím se snažil přemáhat rozhořčení, „není to jediný důvod, ale úplně stačí!“

„Řekněte rovnou, co si myslíte.“

„V celém Pováží není děvče, které by šlo dobrovolně sloužit do čachtického zámku!“ odpověděl vyhýbavě, ale to stačilo, aby její dosud potlačovaný hněv vybuchl.

„Proč?“ vykřikla.

„Nevím,“ odpověděl kastelán. „A není mou povinností, abych po tom pátral!“

Vyskočila, jako by se chtěla na starce vrhnout.

„A přece jste po tom slídil!“ křičela. „Trpěla jsem, když jste se v mých službách staral jenom o hvězdy. A takhle se mi odměňujete! Odpíráte mi tuhle malou laskavost a nepřímo se přiznáváte, že jste nekoukal jenom po hvězdách a že mě posuzujete stejně jako ta čachtická havěť s prokletým farářem v čele. Zmizte mi z očí!“

Záplava výčitek a urážek se jen valila na starcovu bílou hlavu a ten se marně pokoušel dostat se ke slovu.

„Ficko,“ zvolala paní. Pohled na kastelána ji popuzoval pořád víc a víc.

Ficko vletěl do společenské síně, jako by byl vyskočil ze země.

„Vyhoď toho člověka!“

Ficko pohlédl na starce s velkými rozpaky. Kastelána si vždycky vážil a vedle paní to byl snad jediný člověk, kterého upřímně ctil. A to už od dětských let. Kastelán ho nejednou zachránil, když ho pronásledovala smečka nezvedených dětí, aby mu všemožně dala najevo přirozený odpor k mrzákovi, vyděděnci přírody. Nejednou ho, opovrhovaného a vysmívaného, chytil soucitně za ruku, rozehnal a zahanbil nezbedníky, odvedl ho do zámku a cestou si s ním tak pěkně povídal jako nikdo jiný.

Při pohledu na kastelánovu bílou hlavu a důstojnou postavu v něm ožily dávné vzpomínky, ale zlostí sršící pohled jeho paní je rozháněl, znemožňoval jakékoli ohledy, poháněl k činu. Všechno pro něj přestalo existovat, už před sebou viděl jenom oběť, na kterou se má vrhnout.

„Jsem zeman, vzácná paní,“ řekl kastelán, hrdě vztyčený, „a vyprošuji si, abyste urážela můj stav! Odvolejte rozkaz, který jste dala sluhovi. Na zemana smí sáhnout jen zeman!“

Společenskou síní zahlaholil smích.

„Zeman sem, zeman tam! Ficko, ukaž mu nejkratší cestu ze zámku!“

Ficko se napínal ke skoku.

Nebude šetřit ani zraněnou ruku. Ať mu třeba bolestí upadne, rozkaz své paní splní dokonale, aby s ním byla úplně spokojená. Vyhodí kastelána tak, že se už nikdy nepostaví na nohy.

Ale kastelán, jako by omládl a vrátily se mu síly, vytáhl pravicí z opasku pistoli, levačkou zamával šavlí a v bojovém zápalu se rozkřikl jako kdysi:

„Jen pojď, Ficko, mrzí-li tě život! Nakrmím tě olovem, probodnu tě jako prašivého psa!“

Paní úžasem oněměla a Ficko zkameněl. Hleděl do tváře dvojnásobné smrti. A Mikuláš Lošonský odcházel, chráně si ústup pistolí a šavlí.

„Není třeba mě z čachtického zámku vyhazovat,“ pověděl ve dveřích. „Odcházím sám a s největší radostí. Není mi ctí zdržovat se mezi jeho zdmi!“

Na dvoře a na ulici se sbíhali kolem něho lidé a on jen beze slova kráčel s pistolí v ruce a s vytasenou šavlí. Ale síla, vybičovaná vzrušením, ho krok za krokem opouštěla. Pistoli zastrčil do opasku a o šavli se už opíral jako o hůl. Měl namířeno na faru, ale síly by mu nebyly postačily ani na těch sto kroků, kdyby mu Jan Ponicenus nevyběhl naproti.

Z Ficka se zatím valily bohapusté kletby.

„Kastelánovy dny jsou sečteny!“ křičel. „Přísahám, že ho pošlu do pekla, hraběcí Milosti!“

Ficko věděl, že jen takhle trochu utiší rozzuřenou paní, a hned ho napadlo, že by bylo dobře svést její zlost na někoho jiného. Svitlo mu v hlavě, že teď je tady nejlepší příležitost, jak se pomstít kapitánovi. A hned začal vyprávět že ráno našli dva hajduky i s Eržou přivázané ke stromům. Udělali to panduři, aby vysvobodili Magdu Kalinovou.

„A proč napadají moje lidi?“ sršela hněvem.

„Nevím,“ ušklíbl se lišácky Ficko, „ale dá se to uhádnout. Kapitán se zamiloval, proto poslal tři své nejvěrnější pandury, aby Magdu osvobodili.“

„Ať sem hned přijde kapitán!“

Kapitán vstoupil s úsměvem na tváří, i když tušil, že se nad ním přežene bouřka. Když pohlédl na zachmuřenou tvář paní a na potutelně se pošklebujícího Ficka, už věděl, co ho čeká.

„Co je to za pořádek, pane kapitáne?“ osopila se na něj paní. „Vaši panduři napadají moje hajduky!“

Ficko se vítězoslavně poškleboval. Kapitán předstoupil až před paní. Naslouchal mlčky, neztrácel přitom úsměv, který ji na nejvyšší míru pobuřoval.

„Zapomínáte na svůj původ a na důstojnost svého stavu, pane kapitáne, když poddanou vyznamenáváte láskou. Tím, že jste ji vysvobodil, dopustil jste se trestuhodného činu!“

Kapitán mlčel a paní se už neovládla.

„Budu si stěžovat u vašich představených a postarám se, aby vás neminul trest. Zatím vás ale potrestám sama!“

Vrazila mu pohlavek z jedné i z druhé strany, Na tvářích se mu červenaly otisky prstů, I když v něm krev vřela, nepřestával se usmívat, „Od vás, hraběcí Milosti, i rána je pro mě ctí, protože vaše ruce každým svým dotekem mohou jenom poctít muže, v němž rytířské city ještě nevymřely. Jestliže uznáte, že jsem vinen, sám se obžaluji před svými představenými, a než nade mnou vyřknou ortel, složím zbraně a odznaky kapitánské hodnosti k vašim nohám!“

Kapitánova rytířská póza podivuhodně zapůsobila. Tvář paní se vyjasňovala a Ficko se ošíval jako pes na pazdeří.

„Nejdřív však prosím, abyste mě vyslechla.“

„Poslouchám vás!“

„Vaši nepřízeň, vzácná paní, mohl vyvolat jedině Ficko, trýzněný slepou žárlivostí. Vidím mu do jeho černé duše a vím, co si na mě vymyslel. Obvinil mě, že jsem se zamiloval do vaší poddané a dnes v noci že jsem ji s pomocí pandurů vysvobodil.“

Fickovi bylo jako myš, s níž si pohrává rozpustilá kočka.

„Ve skutečností,“ pokračoval kapitán, „se Ficko sám zamiloval do Magdy Kalinové, která měla opravdové štěstí, že se jí útěk podařil, protože by se nebyla dostala do vašich spravedlivých rukou, ale do moci Ficka, jenž zrovna prahne po pomstě za odmítnutou lásku!“

„Kapitán lže, lže!“ zavřeštěl Ficko.

„Je mi líto, jestli moji panduři měli opravdu nějakou účast na této věci.

Jsem přesvědčen, že to mohli udělat jenom omylem, stejně ale vypátrám pachatele a co nejpřísněji je potrestám, Váš sluha, vzácná paní, mě ve vaší přítomnosti urazil, proto mi račte dovolit získat zadostiučinění hned tady před vámi.“

„Kapitán lže, lže!“ křičel Ficko.

„Aby na mě nepadl ani stín podezření, vzácná paní,“ hovořil kapitán dále, „odpusťte, že vás zaneprazdňuji svými soukromými záležitostmi, Posuďte sama: jsem ženatý, v Prešově mám roztomilou ženu a čtyři krásné děti. Byl jsem nejšťastnějším člověkem, dokud jsem nedostal rozkaz, který mě vytrhl z rodinného kruhu. A teď je mým jediným přáním, abych se mohl vrátit k rodině. Mám snad zradit svou ženu a děti a poskvrnit svou čest a jméno s poddanou?“

„Lže, lže!“ řval Ficko.

Kapitán cítil, že je pánem situace. Odvrátil se od paní, kterou si přesvědčivým výstupem zase naklonil, a mrazivě pohlédl na Ficka.

„Ficko, tvou povinností je mlčet, když mluví zeman, a držet jazyk za zuby, i kdyby třeba lhal.“

A přiskočil k němu s koňským bičíkem v ruce:

„Naučím tě móresům, jak se máš podruhé chovat k zemanovi!“

A šlehal ho, kam se dalo. Ficko skákal jako pominutý, na tváři mu od biče nabíhaly tmavé pruhy. Krev v něm vřela, zlost ho div neroztrhla, ale neodvážil se bránit. Paní se smála.

Nakonec důkladně a štědře zpráskaný Ficko uznal, že bude dobré chránit si kůži. Protáhl se dveřmi. Tvář mu hořela a z bolesti a pokoření skřípal zuby.

Imrich Kenderessy přistoupil k paní:

„Prosím za odpuštění, vzácná paní, že jsem nedovedl mávnout rukou nad urážkou a hlavně nad tím, jak se Ficko ze samé zlosti snažil zbavit mě vaší vzácné přízně.“

„Líbíte se mi, kapitáne,“ usmála se.

Políbil jí ruku a uklonil se, jako by se byl učil vybraným způsobům někde v paláci.

„Znovu jste si získal moji přízeň!“

Vtom sem z chodby dolehl strašný výkřik. Paní zbledla a kapitán mimoděk sevřel rukojeť pistole.

„Eržika je v nebezpečí!“ zvolala.

A vrhla se s kapitánem ke dveřím.

ZMAŘENÉ NADĚJE

Eržika Príborská po celou noc ani oka nezamhouřila. Hodinu za hodinou poslouchala vytrubování ponocného, jehož zpěv jí nikdy předtím nezněl tak k pláči smutně. Spánek ji přemáhal, až když do pokoje nakukoval úsvit.

Tehdy, už odhodlaná hned ráno utéci, se trochu uklidnila. Vytratí se ze zámku a neukáže se už ani ve Vrbovém. Na Benjamína Príborského se hněvala. Jen při vzpomínce na Marii Príborskou a na Michala se jí zastesklo.

Že by je už nikdy neměla vidět?

Slunce vykonalo teprve nepatrnou část své denní cesty, když otevřela okno, s rozkoší dýchala svěží ranní vzduch a rozhlížela se po dvoře.

Dvůr byl prázdný, jen občas se ukázal hajduk nebo poddaný. Ti se jí neopováží zastavit. Ale najednou se na dvoře začalo hemžit služebnictvo. I do brány nakouklo několik zvědavců. Takhle utéci nemůže. Právě odcházel hrdě vztyčený kastelán Mikuláš Lošonský a lidé na něho vyvalovali oči.

Potom viděla pandurského kapitána. Tam se docela jistě odehrává něco neobyčejného. Eržice svitla nová naděje. Všichni jsou tak zaujatí, že si jí jistě ani nevšimnou.

Po krátkém váhání se vykradla z místnosti.

Sotva však udělala po chodbě několik kroků, úlekem se zastavila.

Ze společenské síně slyšela křik a rychlý dupot nohou, jako by tam zuřivě zápasili. Zrovna když si dodala odvahy a udělala dalších pár kroků, vyřítil se ze dveří Ficko. Vlasy rozcuchané a tvář sešlehanou.

Hnal se chodbou jako slepý a mířil rovnou k ní. Ale spatřil ji až potom, když do ní div nevrazil. Strnul a vytřeštil na ni oči zakalené zlostí. Zaskřípal zuby. Zdálo se jí, že před ní roste do hrozivých rozměrů.

To se už vzpínal ke skoku. Zákaz jeho paní neměl takovou moc, aby zkrotil pomstychtivost, která v něm jen vřela.

V první chvíli na něj Eržika hleděla zděšeně a hlavou jí prolétlo podezření, jestli se snad nedozvěděl, že to byla ona, kdo mu prostřelil ruku.

„Pomoc!“ zakřičela ze všech sil.

Ficko se už vymrštil z útočného postoje.

Eržika uskočila. Ficko za skoku vytrhl i raněnou ruku z obvazu. Pak jeho obě ruce sáhly do prázdna a nohy zrovna tak. Praštil sebou, až to chodbou zadunělo. Eržika se zoufale rozběhla. Ficko zaklel, znovu se postavil na nohy a řítil se za ní.

Ze společenské síně právě vyběhl pandurský kapitán. Eržika do něj vrazila. Zakymácel se, ale neupadl, dokonce i ji zachytil.

Hned za kapitánem se na chodbě objevila Alžběta Báthoryová. Ficko ji okamžitě spatřil, zarazil se a zůstal stát, jako by před ním postavili nerozbořitelnou zeď. Na jeho náhle zbledlém obličeji se už zračil jenom strašlivý strach a po celém těle se třásl. Alžběta Báthoryová se dovtípila z jediného pohledu na Eržiku, chvějící se v kapitánově objetí, a na Ficka, stojícího před ní v němé hrůze, co se na chodbě odehrálo.

„Ficko!“ Třásla se hněvem a rozhořčením. „Zahráváš si s vlastním životem. Porušil jsi můj zákaz!“

Eržika se kapitánovi vytrhla, chtěla utéci, ale vtom ji zastavil pohled na novou scénu. Alžběta Báthoryová zuřivě šlehala Ficka kapitánovým bičíkem. Klečel a míhající se bič, před nímž se ani rukama neopovážil chránit, ho zasahoval znovu a znovu. Obličej měl už zalitý krví. Nejradši by se byl do země propadl.

Když se paní bitím unavila, odhodila bič a řekla kapitánovi:

„Kapitáne, vyžeňte toho darebáka na dvůr, ať se natáhne na lavici, a rozkažte hajdukům, aby mu vysázeli sto ran holí!“

Kapitán kopl Ficka:

„Jdeme!“

Alžběta Báthoryová přistoupila k Eržice, která po tom všem vypukla v bezútěšný pláč.

Matka ji objala:

„Pojď, Eržiko, utiš se! Nic se ti nestalo a taky nestane. Běda každému, kdo by se opovážil ti ublížit!“

Zatím Ficko kráčel před kapitánem se sklopenou hlavou přes celý dvůr.

Služebnictvo se seběhlo ze všech koutů zámku, všude se červenaly uniformy pandurů a hajduků.

Když si Ficko lehal na lavici jako na popraviště, zvědavci, kteří se kolem shlukli, ztratili překvapením řeč. Vytřeštili oči. Je to možné?

Kapitán přikázal hajdukům:

„Přivázat!“

Hajdukům radostí poskočilo srdce. Dočkali se toho, že Ficko sám taky pozná, jak se leží na téhle lavici. Přivázali ho pevně jako dosud nikoho, nedbali na to, že na ně hrozivě cenil zuby.

„Sto ran!“ vydal kapitán rozkaz.

Celý dvůr zašuměl úžasem.

Sto ran!

To předčilo i nejsmělejší očekávání. Kolem lavice stáli čtyři hajduci.

Každý z nich měl dát Fickovi pětadvacet ran. První už začal. Vší silou.

Hvízdání hole vzduchem a tupé zvuky úderů byly pro poddané a hajduky nejpříjemnější hudbou, jakou kdy slyšeli.

Zatím paní vstoupila s Eržikou do společenské síně. Vinula Eržiku k sobě. Eržiku pálily její paže a několikrát se pokusila vytrhnout. Ale po každém takovém pokuse ji hraběnka přitiskla ještě prudčeji a horoucněji.

„Utiš se, Eržiko!“ něžně opakovala.

Ale Eržika se neuklidňovala. Matka ji hladila po vlasech i tvářích, byla plná něhy, ale bezradná, nevěděla, co dělat, aby se Eržičiny oči znovu rozesmály.

Za jedinou příčinu jejího vzrušení a pláče pokládala Ficka, proto v ní propukla nová bouře zlosti.

Na dvoře už Ficka vyplácel čtvrtý hajduk. Ficko ležel na lavici jako kus dřeva, na rány vůbec nereagoval. Ve chvíli byl hotov i čtvrtý hajduk a hned ho odvazoval.

„Ještě sto ran!“ zakřičela paní z okna.

Ficko už chvílemi upadal do mdlob. Hajduci i ostatní zvědavci, kteří se nahrnuli kolem lavice, strnuli při pohledu na jeho znetvořenou tvář, když zazněl rozkaz, aby mu dali ještě sto ran. Ale nelitovali ho.

Slitovala se nad ním jen Eržika.

„To by byla jeho smrt! Nechci, aby někdo kvůli mně umřel,“ řekla v slzách.

„Dost!“ zvolala paní.

Ficko spadl z lavice jako poleno.

Dora přiběhla s díží a polila ho vodou. Probral se z bezvědomí, zasténal, sedl si a očima zalitýma krví přejel celý dvůr.

Každého, o koho zavadil pohledem, zamrazilo. Hajduci a všichni zvědavci se rozprchli. Ficko sebral síly, chtěl se zvednout. Ale marně se namáhal.

„Pomůžu ti,“ řekla Dora, která vítala každou příležitost, kdy mohla ukázat svou sílu.

Ficko se nebránil. Dora ho chytla jednou rukou za opasek a opatrně ho držela daleko od sebe, aby se nezamáčela, a odnášela ho do jeho komory.

Eržika se pomalu utišovala. Soustředěně přemýšlela, jak by se mohla dostat ze zámku. Matka stála před ní mlčky a smutně.

„Pověz, Eržiko, co tě zarmucuje, co tě trápí?“ zeptala se měkce a objala ji.

Eržika se vyprošťovala z objetí.

„Proč se ode mě odtahuješ a bráníš se mým polibkům? Proč jsi mi ještě ani jednou neřekla matko?“

Eržika mlčela. Po chvíli, když Alžběta Báthoryová ještě stále čekala na odpověď, vydechla prosebně:

„Prosím vás, nenuťte mě, abych projevovala svoje city. Nechte mě odejít!“

Alžbětu Báthoryovou jako by polil ledovou vodou. V srdci, ještě před chvíli roztouženém mateřskou láskou, se probouzel vzdor. Uražená ješitnost ji popudila.

„Proč bys nemohla matce otevřít své srdce? A kam bys chtěla jít?“

zeptala se suše.

„Pusťte mě pryč, prosím.“

Alžběta Báthoryová vybuchla v trpký smích:

„Mám tě pustit k Andreji Drozdovi, k tomu proklatému zbojníkovi, aby ses jednou houpala na šibenici po jeho boku?“

Eržika vzplála hněvem. Matčin smích a výsměšná slova v ní probudily vzdor a už nebyla schopna mlčet, jak jí rozum přikazoval.

„Ano,“ zvolala, „chci jít k Andreji Drozdoví, protože nemám na světě nikoho, kdo by upřímně chtěl moje štěstí. Chci jít za hlasem svého srdce!“

„Tady zůstaneš!“ zakřikla ji matka. „Odjedeš se mnou do Prešpurku. Jsi nezkušená, neznáš život a já budu hledat tvoje štěstí!“

„A najdete ho,“ odsekla Eržika, „v podobě starého hraběte, který je už jednou nohou v hrobě a touží, aby se mu mládí ještě jednou vrátilo. Mladá žena mu mládí nevrátí, právě naopak, brzo se stane bohatou dědičkou…

Ne, já nechci takové bohatství.“

„Mlč! Řekla jsem, že se mnou pojedeš do Prešpurku. Přikazuji ti to právem matky!“

„Právem matky? Neuznávám vás za svou matku zrovna tak, jako vy jste mě neuznávala za svou dceru. I teď to děláte jenom mezi čtyřmi stěnami!“

Alžběta Báthoryová vyskočila.

S rozpálenou tváří stála před dcerou. Chtěla se na ni vrhnout, ale něco jí bránilo. Tak jen před ní stála, němě a hrozivě. Ale v Eržice hrozivý postoj neprobudil strach, jenom vybičoval její vzdor i odvahu.

„Jen se na mě vrhněte,“ rozhodila ruce, „vlastnoručně mě ztrestejte za neposlušnost, jako to děláte se svými služkami…“

Omráčilo ji vědomí, že Eržika nahlédla do tajemství jejího života, které před ní starostlivě skrývala.

„Jsem ve vaší moci. Tady mě máte, ať v noci s mrtvou švadlenou pochovají ve vší tichostí taky mě!“

Alžběta Báthoryová se obdivuhodně ovládala. Jako by Eržičina slova neslyšela, řekla chladně:

„Naposled se tě ptám, Eržiko. Chceš se podrobit mé vůli a poslouchat mě, když si nepřeji nic než tvé dobro?“

„Ne!“

„Tak tě tedy musím bránit i proti tvé vůli, aby ses neřítila do zkázy.

Násilím tě vezmu do Prešpurku.“

„Nevezmete!“ vykřikla Eržika, vyšvihla se na okno, skočila dolů a utíkala k bráně.

Matka přiskočila k oknu. Z čeledníku právě vycházela Dora.

„Doro, za ní!“ zvolala.

Dora se jen ohlédla, za kým má utíkat, a už letěla jako vítr za Eržikou.

Sotva vyběhla z brány, ocitla se Eržika v jejím pevném objetí. Házela sebou, kopala a drápala Doru, ale ta ji jen s úsměvem mírnila:

„Jen se nebraň, nebo tě budu muset zkrotit, a to bych nerada, když jsi taková maličká a slaboučká!“

Po chvilce předstoupila s Eržikou před paní, hrdá, že rozkaz tak rychle splnila.

Eržika stála před matkou se semknutými rty. Jen její oči mluvily. Výčitkami planoucí oči, které se zařezávaly matce do srdce.

„Doro, odnes děvče do ložnice a zamkni je tam!“ přikázala suše.

Za Eržikou se zavřely dveře. V temné ložnici, nasáklé výpary vonných lamp, si připadala jako v kryptě, do níž ji pochovali zaživa.

Sedla si na vysoký polštář a s vážnou tváří hleděla před sebe, jako by se dívala do tajemné, nevyzpytatelné budoucnosti. Její vzpurný duch zatím horečně hledal východisko z tohoto postavení.

Smiřovala se s cestou do Prešpurku, protože se v ní utvrzovalo přesvědčení, že odtud se jí útěk podaří snáz než z Čachtic. I když ji budou sebevíc hlídat, Príborské k ní snad jen pustí. Přijde i Michal a odnese Andrejovi do lesů její vzkaz, že po něm touží a volá ho, aby ji přišel vysvobodit.

Naděje, že přijde, zahřívala její zmučené srdce.

„Děvče jsem zavřela,“ oznámila Dora čachtické paní.

„Dobře. A pláče?“

„Nepláče, je tichá jako myška.“

„Můžeš jít!“

Když Alžběta Báthoryová osaměla, zabořila se do křesla a usedavě se rozplakala.

VYHASLA POSLEDNÍ JISKRA

Eržika byla zamčená až do odpoledne. Jenom v poledne jí služka podala opatrně pootevřenými dveřmi oběd. Zůstal nedotčený.

Odpoledne jí přišla otevřít sama matka.

„Eržiko, připrav se, odjíždíme! Přenocujeme v mém piešťanském zámku a brzo ráno se vydáme na další cestu. Neradím ti, aby ses pokoušela o útěk.

Nezdařil by se ti a jenom bys poskytla služebnictvu látku ke klevetám!“

Beze slova odcházela za matkou.

Na dvoře se už seběhl hlouček služebnictva a poddaných jako vždycky, když se paní chystala na cestu.

U brány čekalo pět hajduků na koních, za nimi v řadě naleštěný kočár paní, před nímž netrpělivě hrabaly kopyty dva páry koní, a potom pět vozů, naložených truhlami se šatstvem a dary pro palatina Juraje Thurza a prešpurské přátele a příbuzné. Řadu vozů zakončilo zase pět hajduků na koních.

Hajduci i kočí byli ozbrojeni od hlavy až k patě, protože provázeli paní nejen proto, aby zvyšovali lesk jejího průvodu, ale hlavně proto, aby ji měl kdo bránit před útokem potulných Turků nebo zbojníků.

Kočí seděli na kozlících a vedle každého z nich se uvelebil hajduk. V kočáře hned za kočím seděla vyparáděná Dora, jíž paní na poslední chvíli přikázala, aby ji doprovázela. Chtěla, aby děvčata cítila nad sebou její silnou ruku, aby jim cestou ani nenapadla myšlenka na útěk.

Čachtická paní s Eržikou, kterou vedla za třesoucí se ruku, důstojnými kroky přistoupila ke kočáru. Tam stála Ilona, Anna, Katka, ještě několik starších služek a dvě děvčata.

„Odjíždím,“ obrátila se k služkám, „přesvědčená, že se na vás mohu spolehnout, abych po návratu našla všechno v nejlepším pořádku. Splníte všechny moje rozkazy i sliby, které jste mi daly!“

Služky se jí klaněly, přály příjemnou cestu a šťastný návrat.

Přišel se rozloučit i kapitán Kenderessy:

„Kdyby mě povinnost nepoutala k Čachticům,“ usmíval se zeširoka celou tváří, „s největší radostí bych vás provázel jako váš vozka…“

Usmála se na něj a podala mu ruku.

Tenhle výjev pozoroval také Ficko, který se doplazil z lůžka k oknu, aby viděl odjezd své paní. Při pohledu na kapitána líbajícího její ruku chytil v záchvatu zlosti velký nůž a mrštil jím do židle, jako by mířil někomu do srdce.

„I já bych vás měla ráda nablízku,“ odpověděla. „Ale to není možné, dám vám jinou příležitost, jak se mi zavděčit. Svěřuji vám do opatrování svého milého Vihara!“

Vstoupila do kočáru, posadila vedle sebe Eržiku a pokynula dvěma děvčatům, aby si sedla naproti. Dívky měly za úkol vykonávat každou chvíli drobné služby.

Čachtičané vycházeli na ulici a tiše hleděli na průvod. Paní se nedívala ani napravo, ani nalevo. Opájela se představou, jak se zakrátko vrátí v čele vojska.

Cesta ubíhala. Matka mlčela, mlčela i dcera. Mezi jejich myšlenkami a city se rozevírala hluboká propast, která se nedala překlenout slovy.

Nedaleko Piešťan začala Alžběta Báthoryová zkoumat svou tvář v zrcadélku, které před ní děvče drželo. Usmívala se v něm na sebe a upravovala si účes.

Zvenku se pojednou ozvaly výkřiky, zmatený křik hajduků a vozků a vůz náhle zastavil. Trhlo to s ním tak, že paní a Eržika div nepadly služkám do klína.

Paní se vyklonila z kočáru, aby zjistila, co se stalo, a Eržika udělala totéž. Paní viděla z pravé strany jenom hustý les, ale Eržika zleva spatřila víc. Srdce jí poskočilo divokou radostí, oči jí zazářily a zvolala, ohromená neočekávaným setkáním:

„Andrej Drozd!“

Na ten výkřik šlehla paní očima vlevo, a když neviděla nic, jen mohutný trup, zatarasující výhled, prudce se vyklonila, tisknouc přitom dceru k boku kočáru.

Zbledla.

Vedle kočáru stál doopravdy Andrej Drozd, kterého by nejraději viděla v horoucím pekle. I hajduci na něj hleděli jako na přízrak. Děvčata si roztouženými zraky měřila jeho postavu. Přála si, aby roztřískal všechny vozy i čachtickou paní s hajduky a Dorou a je vzal s sebou do lesů, odkud by mohla doletět do svých domovů k rodičům a milým, kteří ani netuší, do jaké služby se děvčata dostala.

Eržika vyskočila z kočáru. Andrej Drozd se překvapením zapotácel.

Srdce mu zalila podivná horečka. V té chvíli zapomněl na všechno. Na vozy, na vřískající ženy i na hajduky. Viděl před sebou jen tohle drobné stvoření, které ne a ne vyhnat z mysli. Mohutná touha mu zvedla ruce a Eržika vletěla do jeho objetí jako motýl do světla.

Zdálo se jí, že umře z velké radosti a štěstí.

Tak neočekávaně se vysvobozuje a splňuje se její nejvroucnější sen. Křečovitě ho objala, jako by se už nikdy nechtěla od něho odtrhnout, a líbala ho, stále prudčeji a chvatněji. Andrej Drozd byl teď jen zbojníkem kořistícím z rozkoší a radostí života. Objímal a líbal milou, jako by ve chvilce chtěl vyčerpat všechnu sladkost a blaho lásky, aniž by věděl, jestli nebude muset zase utíkat, aby si mezi skálami zachraňoval holý život.

„Vezmi mě s sebou, Andreji!“ zvolala Eržika, šťastná, že může opustit tajnou matku a všechen přepych a bohatství, kterým ji chce obklopit.

Svědkové tohoto výjevu se na zamilovaný párek dívali se zřejmými sympatiemi. Změklo i Dořino srdce. Očima hltala mohutnou postavu Andreje Drozda. Byl to první muž, na kterého by si netroufala. Za jediný jeho polibek by dala všecko, zradila by i svou paní.

V Alžbětě Báthoryové však pohled na dvojici rozdmýchal jen nesmírnou bolest. Nejraději by nehty seškrábala šťastný úsměv z Drozdovy široké tváře.

Vyskočila z kočáru.

Sotva ji Andrej Drozd uviděl, zamračil se, objímající ruce mu klesly a z očí vyšlehl hněv a nenávist.

Eržika na něm hned zpozorovala velkou změnu a cítila, jako by ji pojednou vrhli z nejkrásnější pohádky do drsné skutečnosti. Oči jí zasršely nenávistí, když spatřila Alžbětu Báthoryovou.

Přitulila se k nehybně stojícímu Andreji Drozdovi a zvolala na matku:

„Prosím, pokračujte v cestě, ale už beze mě!“

„Uvidíme!“ vykřikla Báthoryová, přiskočila k Eržice, objala ji a posadila do kočáru.

Andrej Drozd pozoroval ten výjev beze slova nehybně. Dora se už uvelebila na sedadle a hajduci sahali po zbraních, aby byli připraveni, až zazní povel k útoku.

Alžběta Báthoryová hleděla na zbojníka se sebevědomím a převahou, ale hned ji zachvátil strach. Z přísné, nehybné, jakoby železné postavy vyzařovalo k ní tolik neohroženosti a drtivé odvahy, že si vzpomněla na důkazy jeho obrovské síly. Když pojednou zvedl ruku, celá se roztřásla.

Andrej Drozd se trpce usmál, protože poznal, jak si pohyb vysvětlovala.

On však zvedl ruku jen k posunku, který měl doprovázet jeho slova:

„Prosím, pokračujte v cestě!…“

Tvrdě, hlasem jako z kovu opakoval slova Eržiky, která seděla v kočáře jako na trní. Paní zaraženě hleděla na zbojníka. Rychle si uvědomila jeho nepochopitelný vrtoch. S rytířským gestem ji pouští dál, ani se jí nedotkne, nezajímá se o její klenoty a peníze. Neluštila tuhle záhadu a přemohla i chvilkové pokušení dát hajdukům rozkaz, aby se na něho vrhli. Neujde jí stejně, ať si ještě pár dní zbojničí, potom mu beztak odzvoní, protože vojáci neznají žerty. A kdo ví, jestli jeho druhové nejsou nablízku a na zapísknutí se nevyřítí z lesa jako čerti.

Hajdukům v čele průvodu rozkázala:

„Jedeme!“

Pět hajduků se pohnulo, kočí zakřičeli hijé, biče zapráskaly.

Ale kočár čachtické paní se nehnul a také hajduci se hned zastavili, protože právě když chtěla nasednout, otevřenými dvířky vyskočila Eržika a přiběhla k Drozdovi.

„Jdu s tebou!“ objala ho.

Se zachmuřenou tváří ji mohutnými dlaněmi od sebe odtrhl.

„Ne! Moje společnost se pro vás nehodí, urozená slečno! Nastupte do kočáru ke své ochránkyni, kterou jen proto pouštím klidně dál, že cestuje s vámi! Takhle vyrovnám svůj účet. Odvděčuji se vám za laskavost, kterou jste mi, aniž jsem vás volal nebo žádal, prokázala tam pod hradem. Sbohem, urozená slečno!“

Z jeho očí vycítila Eržika jen chlad a cizotu. Ale opanoval ji i jiný cit, silnější a neodolatelnější: jeho chování ji uráželo, krev se v ní bouřila. Přede všemi se mu nabídla a on ji bezohledně odmítl. Jejím jediným přáním bylo zůstat s ním, kráčet životem po jeho boku, třeba i do zkázy, a on ji drsně odstrčil.

„Náš účet není vyrovnaný!“ vykřikla a v jejím srdcí už jen uražená hrdost volala po zadostiučinění. „Teď jsem já tvou dlužnicí, zbojníku Andreji Drozde. A hned se s tebou také vyrovnám!“

Pocítil na sobě její palčivý pohled a vtom také její dlaň na levé tváři.

Když drobná Eržika vyskočila, aby dosáhla na mohutného Andreje Drozda, a když ho rukou bleskurychle plácla po široké tváři, byl to výjev při vší záhadné vážnosti tak směšný, že se Dora rozřehtala a s ní také celý doprovod její paní.

Andrej Drozd zrudl a zaťal pěsti.

Alžběta Báthoryová byla přesvědčená, že se užuž vrhne na Eržiku, proto ji rychle chytla kolem pasu a posadila do kočáru. Ale Andrej Drozd jen stál jako socha, stál, i když paní se svou chráněnkou už seděla v kočáře.

Šlehl očima planoucíma hněvem po celém doprovodu a hned všem zadrhl smích v hrdle. Ale ani se nepohnul, ani hvízdnutím nepřivolal druhy. Jen se otočil a v okamžiku zmizel v hustém lese.

Průvod se dal do pohybu.

Eržika jako omráčená strpěla matčino laskání. Lomcovala jí nenávist.

Jak jen mohla zahořet láskou k zbojníkovi a do něho vkládat všechny naděje?

Vypukla v pláč.

„Neplač, Eržiko, ten zločinec si nezaslouží ani jednu tvou slzu,“ utěšovala ji matka.

„Nepláču pro něho, pláču pro sebe, že jsem byla tak poblázněná a zaslepená láskou.“

„Oči se ti, Eržiko, chvála bohu otevřely!“

Ale z otevřených očí se lily slzy proudem, který se nedal zastavit. V srdci jí zůstala strašná prázdnota. Vyzařovalo z ní tolik bezútěšného smutku, že se obě služky, které seděly naproti ní, neubránily slzám. Potajmu si je utíraly cípy zástěr.

Matka hladila dceru po vlasech a líbala jí rozpálené čelo:

„Nechceš jet do Prešpurku? Když ne, nebudu tě nutit, hned pošlu hajduka do Vrbového, aby si pro tebe přijel Benjamín Príborský.“

„Ne, nechci tu zůstat, chci pryč, pryč!“

Alžběta Báthoryová už netrvala na její cestě do Prešpurku, protože byla přesvědčená, že v hrdém srdci se láska k zbojníkovi už nevzkřísí. Byla jen ráda, že ji může přesadit do jiného světa, kde se děvče dokonale vytříbí. Dokonce myslela na Andreje Drozda s jakousi vděčností. Vždyť jenom jemu může děkovat za to, že se k ní teď Eržika důvěrně tulí. A nebýt svědků, snad by jí i zašeptala s dětskou oddaností: mami, mami…

„Nenávidím ho, nenávidím ho!“ zvolala Eržika a jen plakala a plakala „Tak je to správné, Eržiko. Najdu ti ženicha, kterému Andrej Drozd nebude smět ani boty políbit!“

„Vdám se! Co nejdřív!“

„Dobře! A jestli chceš, budeš kráčet za hlaholu zvonů k oltáři právě ve chvíli, kdy Andreje Drozda bude umíráček doprovázet na poslední cestě…“

„Budu se vdávat, když mého milého bude kat ženit se šibenicí…,“ smála se Eržika v slzách.

Byl to však smích tak divný a srdcervoucí, že se mladé služky, které zklamání její lásky tak prožívaly, hlasitě rozplakaly. Paní je vyhnala k Doře.

MRAČNA NAD ČACHTICEMI

Vpodvečer se obloha zatáhla mraky.

Zlověstná mračna se rozprostírala i v duších lidí. Jako by se toho dne veselost a smích z Čachtic navždy odstěhovaly. Každý věřil, že se paní podaří v Prešpurku sebrat vojsko a potom běda Čachticům!

Mikuláš Lošonský chtěl být po celý den o samotě. Marně se s ním Jan Ponicenus pokoušel navázat rozhovor, aby rozptýlil jeho černé obavy. Nechtěl si ani lehnout.

„Teď není čas na stonání!“ řekl příteli, když ho mermomocí chtěl uložit k odpočinku. Jen seděl v měkkém křesle a nevycházel ze vzrušení. Rozhořčení nad chováním čachtické paní ho nepřestalo rozpalovat. Chvílemi zapomněl na svou slabost i revma a pružnými kroky přecházel po místnosti.

Když už se večer Jan Ponicenus vzdal pokusů o rozhovor, Mikuláš Lošonský ho sám k sobě zavolal:

„Příteli, cítím, že jsem se dnes stal jiným člověkem. Když mě dnes ráno odtrhli od mých knih a hvězdářských nástrojů a když mi vmetli na moje šediny podlou urážku, probudil se ve mně starý voják. Teď tedy stojí před tebou voják, přichystaný do boje!“

Jan Ponicenus na něho hleděl s obdivem.

„Moje tělesná schránka je chatrná, ale v ní hoří bojovný duch, který se doposud nezalekl žádného nepřítele a v každém boji zvítězil!“

A farář ještě více otvíral oči, když mu prozradil svůj plán:

„Nebudu odpočívat pod tvou pohostinnou střechou, odpočinu si v Pieš-

Janech, v zázračném bahně, o němž jsem slyšel už tolik podivuhodné chvály. Doposud mi ani nenapadlo omladit v něm zestárlé údy, protože jsem vždycky pokládal za hřích protivit se přírodě a rušit její řádný, odvěký běh. Ale teď, před bojem, třebaže je jenom malá naděje na ulehčení břemene staroby, chopím se jí!“

Janu Ponicenovi nebylo docela jasno, co si má myslet o horkých piešťanských pramenech. I když o tom veřejně nemluvil, přikláněl se k mínění lidu, který je pokládal za čertovo dílo. Copak v tom může vězet něco dobrého, když v okolí pramenů vystupuje ze země tajemná pára a v jejich blízkosti Váh ani za nejtužší zimy nezamrzne? Jako by se tam otvíralo hluboké peklo a lákalo chromé, bolestmi znavené ubožáky, aby si za pochybnou úlevu získalo jejich duše.

Jezdí tam množství lidí až z dalekých krajin. Nejedni potají, jako by se styděli za to, že v tajemných zřídlech hledají pomoc. Před jedenácti lety, roku 1599, se svět divil, kolik nemocných se tam léčilo. Turci, kteří tehdy do Piešťan vtrhli, zavraždili v lázeňských domech na levém břehu Váhu třicet nemocných a asi stejný počet jich odvlekli do zajetí.

„Kdy se chceš vydat do Piešťan?“ zeptal se farář.

„Už zítra ráno. V sedle bych bohužel dlouho nevydržel, proto tě poprosím o tvůj vozík. Doufám, že z Piešťan už pojedu na koni.“

Sotva Jan Ponicenus zasedl ve vedlejším pokoji za stůl, zaslechl zvenku pohoršený hlas své ženy:

„Dala jsem vám kus chleba, co ještě chcete?“

„Chci mluvit s důstojným pánem!“

„Důstojný pán není doma!“

„Tak na něj s vaším dovolením počkám.“

Farářka chtěla dotěrného žebráka vyhnat. Ale právě v tu chvíli vstoupil do kuchyně Jan Ponicenus. Spatřil shrbeného žebráka, opřeného o berle, s hlavou svěšenou na prsa, jako by měl krk přelomený.

„Co chcete?“ optal se farář přísně.

Žebrák, nezdvíhaje hlavu, uctivě popřál dobrý večer, potom odhodil berle do kouta, narovnal se a strhl klobouk, který mu zakrýval celou tvář.

„Jane!“ zvolal farář a přiskočil ke svému hostu, tak náhle změněnému, aby ho k sobě přivinul.

„Jak vidím,“ usmíval se Jan Kalina, „když chci, nepoznají mě ani nejlepší přátelé. Byl jsem také v zámku. Podívejte, tady mám denár, co mi dal Pavel Lederer. Má dobré srdce, je hodně štědrý. Jenomže má špatné oči.

Z toho vlastně můžu mít radost, protože jsem mohl pohořet. Nevím, jestli by dokázal skrýt překvapení, kdyby mě poznal.“

„A proč se tak lehkomyslně vystavuješ nebezpečí?“ vyčítal mu farář starostlivě. „Sotva jsi unikl jisté smrti, už si zase pohráváš se životem!“

„Důstojný otče, jsem tak šťastný, že jsem nevydržel, abych se někomu nesvěřil. Po mých druzích není ani vidu, ani slechu, proto jsem přišel k vám!“

Vyprávěl, jak se setkal s oplakávanou sestrou, která je teď s jeho nevěstou s Barborou Repášovou a se stařičkým otcem Pavla Lederera u tety v Staré Turé. Tam pro ně našel na kratší dobu nejvhodnější úkryt. Vypátrá druhy, přivede matku z hor a potom pro své milé najde nový, bezpečný domov.

„Dobře, synu,“ schvaloval mu to farář. „Ale z čeho budou žít?“

Kalina se rozesmál:

„Kdo má v rodině zbojníka, ten hlady neumře!“

Janu Ponicenovi do smíchu nebylo, Kalina mu tím připomněl jeho podivné postavení: on, farář, je spojencem zbojníka. Stal se jím mimovolně.

Má čisté svědomí. Ale nikoho nesmí pohoršit svým spolkem se zbojníkem.

Proto řekl vážně:

„Synu, vím, že tvá radost a přání svěřit se někomu není jedinou pohnutkou tvé návštěvy. Rychle udělej to, nač pomýšlíš. V Čachticích jsi jako ve vosím hnízdě, ani se nenaděješ a z některé strany tě zasáhne smrtící žihadlo… A pro mě i pro naši věc bude lepší, když nás nezastihnou pospolu.“

„To je pravda, důstojný pane. Přišel jsem také proto, abych se dozvěděl, kdy se kastelán vydá do Prešpurku. Chtěl bych ho nenápadně doprovázet, aby mu nadháněči Alžběty Báthoryové neublížili.“

„Dobře uděláš, synu. Na tvou pomoc bude odkázán zvláště teď!“

Oči se mu rozzářily radostí, když farář vyprávěl, jak hrdinsky se Mikuláš Lošonský choval ráno na zámku a jak se změnil k nepoznání.

„Život bych za něj položil!“ vybuchlo v něm nadšení.

Farářka, která se zájmem poslouchala rozhovor, najednou slabě vykřikla a přiložila prst k ústům.

„Někdo obchází kolem oken kuchyně!“ zašeptala ustrašeně.

Jan Kalina si nasadil klobouk na hlavu, zvedl pohozené berle, zachytil je v podpaží, shrbil se a už byl zase tím žebrákem, jaký sem přišel.

V okně se zjevila šibalsky rozesmátá tvář, které se polekala jenom farářka, protože ji nepoznala. Farář a zbojník se rozesmáli a farář už hned běžel ke dveřím, otevřel je a velmi srdečně přivítal Pavla Lederera, člověka, jímž ještě před východem slunce pohrdal jako zrádcem.

Pavel Lederer vpadl do kuchyně rozjařený. Celý den by byl skákal ze samé radosti, že se jeho otec zachránil. Představoval si v duchu, jakou postaví novou chaloupku, a nejistota, kde to bude, zda na úpatí rozkošného vršku, nebo na rovině otevřené jako upřímné srdce, příjemně vzrušovala jeho fantazii. Byl by býval nejšťastnějším člověkem, kdyby matka žila.

Něco mu šeptalo, že již není mezi živými. A hořkost se mu rozlévala v srdci i tehdy, když si vzpomněl na Barboru Repášovou. Vypuzoval ji ze srdce i myšlenek, ale vracela se neodbytně znova a znova …

„Dolů s tou žebráckou kůží!“ volal na Jana Kalinu.

„Beztoho ti z ní vylézají nežebrácké růžky! Máš štěstí, kamaráde, že tě na zámeckém dvoře viděly jenom babizny. Ficko by tě byl na první pohled poznal stejně jako já.“

„Ty jsi mě poznal?“

„Aby ne! Neumíš chodit o berlích, kamaráde. Kráčel jsi po vlastních nohou a berle jsi jenom tahal za sebou.“

„Ale pověz, Pavle, co je nového na zámku?“

„Já bych se měl zeptat dřív, co je nového zde na faře, protože kvůli tomu mě sem poslala Ilona s Annou, se kterými se jakoby přátelím, abych se dozvěděl všecko a včas. Samy mě sem poslaly a toužebně mě očekávají. Já to totiž tak narafičil. Povídal jsem jim: ,Bylo by dobré kouknout se na toho farářského, v čem se vrtá!‘ Ony na to: ,Tak jdi, tebe ještě neznají, nabídni se na nějakou práci a dobře to tam okoukni. Na nás by poštvali psa.‘ “

„Taky že poštvali!“ vybuchla farářka.

„No co, nechal jsem se přemluvit a přišel jsem špehovat. Nejdřív však pokládám za svou povinnost, důstojný pane, varovat vás před lidmi na zámku.

Dora, pokud ještě nevěděla, že pojede s paní do Prešpurku, přišla tajnůstkářsky ke mně do kovárny a plácla mě po zádech rukou jako palicí, že ještě teď na nich cítím její tvrdou dlaň. ,Líbíš se mi, zámečníku,‘ pravila. ,A jestli chceš, abych ti jednou byla nápomocná, pomáhej taky ty mě.‘ ,A co byste ode mě chtěla?‘ zeptal jsem se. ,Dobře pozoruj faráře, co chystá, a prozkoumej jeho služebnictvo, jestli by za odměnu nebylo ochotné vykonat pro paní maličkou laskavost. Jakou laskavost to ti ještě nemůžu prozradit. Jenom udělej, o co tě žádám!‘ Potom ode mě totéž chtěla i Anna a Ilona. Zdálo se, že ty ženské mají za lubem něco nebezpečného.“

Farářka lomila rukama a zabědovala.

Pavel Lederer se rozpovídal, jaká nálada panuje na zámku. Služebnictvo a poddaní volně dýchají, žertují, všude se ozývá smích. Jen Ficko leží opuštěný ve svém kumbálu. Nikoho nablízku nestrpí, jenom Majorovou z Myjavy, která mu vaří léčivé byliny, maže ho mastmi, mumlá nad ním tajemná zaříkadla. Od samého rána, co ho natáhli na lavici, nikomu nepřišel na oči, nikdo neviděl jeho rozšklebenou tvář, neslyšel jeho řehot. Majorová je pro něj nejvhodnější společnicí. Je také věčně zachmuřená a zamračená. Už teď

má strach, co s ní paní udělá, až se vrátí z Prešpurku. Utěšovala ji, že tamější zázračný lékař doléčí její ránu tak, že po ní nezůstane ani skvrnka, i když ví, že není na světě lékař, který by takovou ránu vyléčil beze stopy…

Venku se už stmívalo, mračna houstla a chvílemi zahřmělo.

„Babizny v zámku jsou nejveselejší,“ končil vyprávění Pavel Lederer.

„Chystají se a předhánějí, kolik děvčat která najme a která nejvíc vydělá…“

Jan Ponicenus připomněl hostům, že je už načase, aby odešli. Opatrnosti nikdy nezbývá.

„Důstojný otče,“ řekl Jan Kalina na rozloučenou, „za celý den jsem nepotkal zemana, hajduka nebo pandura na koni, proto bohužel musím obtěžovat svého vlastního koně.“

Domluvili se, že farář pošle pacholka s koněm za Višňové, kde si na něj Jan Kalina, převlečený za žebráka, počká. Pacholek odjede na koni, jako by šel s poselstvím.

„Ale není třeba ho do věci zasvěcovat“ napomínal je Pavel Lederer. „Ať si myslí, že doopravdy jde s listem, který má odevzdat jinému poslovi, co už na něj čeká, řekněme na cestě u Valkovy hory. A ty, Jene, ho prostě o koně oloupíš!“

Všichni se rozesmáli. Jan Kalina se zase zmocnil svých berlí a klobouku.

„Takhle vás občas navštívím, důstojný otče, a jako ubožák poprosím o nocleh,“ povídal, „a s tebou, Pavle, se tady budu setkávat!“

„A jestlipak víš, kde hledat Andreje Drozda a ostatní druhy?“ ptal se Pavel Lederer s potutelným úsměvem.

„Jsem vážně zvědav, jestli to někdo kromě zbojníků ví!“

„Pravdaže ví! Erža Kardošová. Slídila po mém otci a po tvé sestře a mezi tím jen tak mimochodem vyčenichala, kam se poděli zbojníci. Ta na zámku zvěstovala, že zbojníci, když shodili pod Skalským vrchem Ficka a pandurského kapitána, nezašli daleko, nezamířili do Nového Mesta, ale dali se vpravo. Jistě to udělali, protože lidé ráno u Hrachoviště našli dva vozy, které v noci uloupili. Vozy byly prázdné, bez kořisti, jen jeden z koní chyběl. Na zámku jsou proto přesvědčeni, že se zbojníci stáhli do svého úkrytu na Veľkém Plešivci. Mají tam prý jeskyni, kterou objevil Andrej Drozd.

Hajduci ji už před delší dobou po celé dny hledali, ale marně. Kromě zbojníků by ji nenašel nikdo na světě. Na zámku si jenom lámou hlavy nad tím, proč vzali také koně. Kapitán Imrich Kenderessy se už zítra za úsvitu vydá s dvaceti pandury na Veľký Plešivec. Běda zbojníkům, jestli je najdou. Panduři dostanou rozkaz zastřelil každého na místě, jenom Vavra ušetří.“

„Zbytečně si brousí zuby!“ řekl Kalina.

Odvlekl se o berlích a Pavel Lederer se vykradl hned za ním. Farář zapečetil svitek čistého papíru a šel do čeledníku rozkázat pacholkovi, aby odnesl list za Višňové k Valkově hoře, kde na něj už čekají.

„A sedni,“ pověděl mu, „na koně, kterého nám tu nedávno nechal ten cizinec. Ještě by mu nohy zdřevěněly od toho věčného postávání ve stáji!“

Kočí se hned chystal a farář se trpce usmíval.

Čemu všemu naučí člověka život! Vždycky byl poctivý, přímý, otevřený a teď se už snižuje k malicherným lžím i před vlastním pacholkem…

11

Střetnutí soků

V OMAMNÉM LESKU ZLATA

Ficko se zotavoval zázračnou rychlostí.

Majorová ukázala, co umí. Druhý den už necítil žádnou bolest. Stejně ale ještě ven nevycházel, protože se obával, že lačně číhajícím očím se jeho krok nebude zdát dost pevný, že si všimnou bledosti jeho tváří a posměšně si budou za jeho zády šeptat: „Že mu ale zadek napuchnul, jen co je pravda!“ Na to musel být připraven každý, kdo si na lavici odtrpěl alespoň pětadvacet ran. A on jich dostal pětkrát tolik.

Večer toho dne, když už na dvoře nebyla ani živá duše, vykradl se z domu s rýčem v ruce a rovnou do zahrady.

Kopal při světle měsíce pod starou lípou a po chvíli se vracel se železnou truhličkou pod paží. Něžně ji položil v komůrce na židli, zamkl dveře a zakryl okno kabátem. S rozjásanou tváří železnou truhličku otevřel. Zableskly se v ní mdlým, ale omamným leskem zlaté peníze.

Samé dukáty!

Ani jeden denár mezi nimi, jenom dukáty a dukáty!

Zabořil ruku do truhly a s viditelnou rozkoší se hrabal v hromadě peněz.

Potom si z ní nabral do hrsti a počítal. S rozesmátou tváří stavěl věžičky.

Padesát dukátů – jedna věžička. A takovéhle zlaté věžičky stavěl pořád rychleji, jako v horečce. Když truhlu vyprázdnil, jeho zrak jako u vytržení jezdil po lavici i po zemi, kde se hustě jedna vedle druhé vypínaly štíhlé a zářivé věže po padesáti dukátech.

Zapálil ještě jednu svíčku, potom ještě jednu. Ať se zlato blyští, ať se oslnivě třpytí!

Potom si tichounce, opatrně sedl na okraj lůžka, jako by se bál, že se při prudším pohybu zářivé věžičky zřítí jako vzdušné zámky ze sna. Spočítal je. Devadesát. Devadesátkrát padesát dukátů!

Až se mu hlava zatočila při pohledu na to množství zlata. Zmocňovala se ho touha výskat, svolat celý svět, aby nahlédl do jeho špinavého brlohu a viděl, kolik bohatství nashromáždil, a to jen díky své obratnosti a chytrosti.

Dlouho se kochal blyštivým výsledkem několikaleté práce. V představách ho proměňoval v domy, koně, krávy, ovce, a byl spokojen, když viděl svoje zlato proměněno ve stádo koní a krav. Zase v něm zahlodalo pokušení sebrat truhličku, zmizet v neznámém světě a začít nový, jiný život.

Ještě jednu takovou truhličku a pak sbohem, Čachtice! Takovým rozhodnutím přehlušil pokušení a objevila se před ním nová naděje. Když jím Magda Kalinová teď pohrdá, co řekne – ani ne za moc dlouho, kolem Nového roku – až bude mít jednou tolik zlata? Potom jí ho ukáže a poví:

„Vidíš, když se staneš mojí ženou, jedna z těch truhliček bude tvoje!“

V té chvíli byl přesvědčen, že mu vletí do náruče jako omámená a půjde s ním třeba na kraj světa. Ale hned pomyslel na Imricha Kenderessyho.

Zaskřípal zuby a položil si otázku, jestli by na úsměv toho kapitána nebo některého jiného panáka nedala víc než na jeho bedny zlata. Kdyby to udělala, běda jí! Do té rozhodující chvíle může klidně spát, bude bdít nad jejím životem, odpustí jí všechny dosavadní urážky. A Alžběta Báthoryová? Když bude potřeba, stokrát na ni vyzraje, stokrát Magdu Kalinovou vysvobodí.

Ficko uložil zlato nazpět do truhly, vzal lucernu a odnášel svůj poklad do bezpečnějšího úkrytu, do sklepa.

Zakopal ho pod obrovským vinným sudem, kterým vedla tajná chodba.

O úkrytu v zahradě míval ošklivé sny. Za noci se probouzel a vybíhal do zahrady přesvědčit se, jestli někdo nevyhrabává pod lípou jeho poklad.

DVA POD ZEMÍ

Na druhý den brzy ráno už Ficko opustil svou komůrku a kolem zámku se už zase ozýval jeho křik a chechtot.

Počínal si, jako by se nic nebylo stalo, proháněl hajduky i poddané, každému rozkazoval a sypal výhrůžky.

Na dvoře se neočekávaně střetl s kapitánem Kenderessym. Sotva ho spatřil, rozlítil se tak, že se jenom vší silou ovládl, aby se na něj nevrhl.

Kapitán se posměšně ušklíbl:

„Tak co, Ficko, už ses vylízal?“

Kypěla v něm zlost a pomstychtivost, ale své tváři vnutil úsměv. Cítil, že kapitán na něho hledí zvysoka, jako by byl jenom malou hračkou v jeho rukou.

„Chvála bohu, už ano!“ zařehtal se. „A tu lekci jsem si zasloužil. Dobře mi tak! Měl jsem vědět, pane kapitáne, že není radno se s vámi pouštět do křížku.“

Kapitán se rozesmál:

„Konečně jsi přišel k rozumu, jak se mi zdá. A lépe pozdě než nikdy!“

„Na důkaz,“ hovořil Ficko dál, „že jsem už na tu příhodu zapomněl, nabídl bych vám svoje přátelství, kdybyste nestál hodností nade mnou tak vysoko.“

„Nestál bych o ně, ani kdybys mě hodností převyšoval!“

Zjevné pohrdání ve Fickovi rozpalovalo všechnu krev, ale nedal to najevo, protože už měl hotový plán, který si nechtěl neopatrností zkazit.

„Pane kapitáne, jsem rád, že jsem se s vámi potkal, protože rozkaz, který mi před svým odjezdem dala paní, mám vykonat hned, jakmile se postavím na nohy.“

Kapitán se zájmem poslouchal.

„Mám vám odhalit některá tajemství naší paní, do nichž vás chce zasvětit,“ hovořil tajnůstkářsky, šeptem, i když nablízku nebylo živé duše.

„Tajemství hraběnky Alžběty Báthoryové?“ podivoval se kapitán.

„Jenom některá, pane kapitáne, protože se všemi se nesvěřuje jen tak někomu,“ hrdě odpověděl Ficko. „Já znám všechna její tajemství!“

Kapitán byl zvědavý, ale přesto odmítal:

„Když mě chce paní zasvětit do svých tajností, ať to udělá sama!“

„Musím chránit svou kůži, a to líp než dosud,“ zasmál se Ficko. „Věřte, pane kapitáne, že bych nechtěl opakovat vaše slova a být klidně na vašem místě!“

„Jen si chraň kůži a potom moje slova opakuj,“ odsekl Fickovi kapitán a obrátil se k odchodu.

„Zbytečně děláte drahoty!“ Ficko byl přesvědčen, že dostane kapitána tam, kam chce, když ne teď, určitě později. „Přece byste snad nechtěl, aby vás čachtická paní sama vodila podzemními chodbami a ukazovala vám podzemní místnosti?“

„Ty mě máš zasvětit do tajností podzemí?“ váhavě se ptal kapitán.

„Jenom to a nic jiného,“ odpověděl Ficko krátce a oči mu zazářily. Pozoroval, že se kapitán chytá na udičku.

Kapitána už mockrát trápila zvědavost. Od pandurů vyslechl o podzemních chodbách neuvěřitelné historie, které dráždily jeho fantazii. A už nejednou číhal na příležitost dostat se alespoň do sklepa, který sám je prý náramně zajímavý velikostí a obrovitými, umělecky vyřezávanými sudy, jaké lze jenom málokde vidět.

„A kdy mě tam máš zavést?“

„Hned, jak rozkážete.“

„Dobrá, můžeme jít!“

„Tak chviličku počkejte, pane kapitáne, přinesu klíče a světlo.“

Odběhl. Byl by skákal radostí, že mu kapitán tak snadno sedá na lep.

Běda ti, kapitáne, běda! Jenom pěkně vlez do podzemí, boží sluníčko už nikdy neuvidíš!

Takový byl Fickův plán. Odstranit kapitána. Čím dřív, tím líp. Když se vracel s klíči a pochodní, přejel zrakem celý dvůr i všechna okna, jestli ho snad někdo nespatří, až bude s kapitánem mizet ve vchodu do sklepa.

Nikoho však neviděl.

Kapitánova zvědavost rostla. Lámal si hlavu, co zamýšlí Alžběta Báthoryová, proč mu chce odhalit svoje tajnosti. Když tam tak zamyšleně čekal, zaslechl najednou hlas, znějící podivně přidušeně, jako by vycházel z podzemí.

„Kapitáne, pozor!“

Ficko se přibližoval. Kapitánem tajemná výstraha otřásla, nenápadně se rozhlédl. Viděl před sebou dveře zámečníkovy komůrky.

„Neprozraďte se, že mě posloucháte,“ slyšel potom a pocítil, že se klíčovou dírkou na něho upírají oči. Výstražný hlas se ozval odtud. „Nechoďte do podzemí, a jestli se tam přece jen vydáte, držte se pořád za Fickem, protože…“

A hlas zmlkl. Ficko, jehož docela jistě viděl i člověk, který ho varoval, byl už jen pár kroků odtud. Kdo to bdí nad kapitánem a upozorňuje ho na neznámé nebezpečí?

Že by to byl Pavel Lederer?

Kapitán zůstal stát v mučivém neklidu a nejistotě.

V té chvíli si rozvážil celé své postavení. Nevěřil, že ho Ficko chce odvést do podzemí na rozkaz své paní. Vyčítal si lehkověrnost. Slepě by se byl vřítil do pasti.

„Můžeme jít! Jsem připraven!“ vyrušil ho z úvah Fickův hlas.

Kapitán pohlédl na Fickovu tvář zkoumavě, jako by z ní chtěl vyčíst odpověď na hromadu otázek. Ta tvář však prozrazovala úplnou lhostejnost. Jen z očí sršelo cosi, co ho nutilo dotknout se rukojeti šavle. Byl to pohled krvelačného dravce, číhajícího na vhodnou chvíli, až se bude moci vrhnout na oběť.

„Tak pojďme!“ zvolal kapitán a vykročil pevným krokem vedle Ficka.

Byl v pokušení prostě mu odseknout, že s ním nejde. Ale cítil, že by mu tím dopřál jenom chvilkový triumf a ničeho by nedosáhl. Věděl, že Ficko něco zamýšlí. Nevzdá se svého plánu a co nejdřív se ho pokusí znovu uskutečnit, když mu teď neposkytne příležitost. Až tedy přijde, co má přijít, a ať

se Ficko ještě jednou přesvědčí, že není radno se s ním pouštět do křížku.

Ficko už stál na schodech s rozžatou pochodní.

„Běda ti,“ rozkřikl se kapitán, „jestli neplníš jenom rozkaz paní a šiješ nějakou čertovinu!“

Vytasil šavli a ta se zlověstně zablyštěla.

Ficka napadlo, že ho kapitán prokoukl, proto mu tak vyhrožuje.

„Čertovinu?“ zasmál se. „Spíš já bych se mohl bát jít s vámi, pane kapitáne! Nemám ani šavli, ani pistoli, jen holé, zesláblé ruce. Váháte ze strachu před nějakým mým lotrovstvím? Nejste sluha, nemusíte plnit přání paní hraběnky. Můžete se vrátit, dokonce vás před paní ještě omluvím. Povím jí, že těžký, zatuchlý vzduch škodí vašim plicím a že si kvůli rodince, která po vás v Prešově teskní, musíte chránit zdraví.“

Kapitána Fickův výsměch tak dohřál, že by ho byl nejradši kopl, aby se skutálel ze schodů. Ale přemohl pokušení, křečovitě stiskl rukojeť šavle a zvolal:

„Nežvaň tolik a hni sebou!“

Ficko zajásal. Kapitán s ním přece jenom jde! A rád by mu byl řekl:

Dva jdeme dolů, ale jen jeden z nás se vrátí nahoru. Místo toho se ušklíbl:

„Jste nějak moc netrpělivý.“

Ficko potom vykročil a kapitán se dal za ním.

Mezi množstvím sudů, v těžké vůni vín, zvedl Ficko džbán, natočil do něj vína a napil se.

„Nate, pane kapitáne,“ podával mu džbánek, „posilněte se, máte před sebou dlouhou cestu!“

„Posilním se, ale ne z tvého džbánu.“

„Udělal byste lépe, kdybyste si vzal můj, za svůj džbán ručím, že není otrávený. Paní umí svoje vína znamenitě chránit. Dokud se nevědělo, jak dopadl mlsoun, co ho ze sklepa odvezli rovnou na hřbitov, mnozí dostávali chuť na její skvělá stará vína. Nechcete pít z mého džbánku? Hnusí se vám?

Ale můžu vás ubezpečit, že z mého džbánu se napila i vzácnější osoba než jste vy, pane kapitáne! Sama Alžběta Báthoryová, když jsem ji vysvobodil z drápů smrti!“

„Mlč, je -li ti život milý!“ zakřikl ho.

Potom vzal kapitán jeden z džbánů, podíval se, jestli má čisté dno, natočil do něj víno, ještě ho pořádně vypláchl a teprve potom se napil.

„Jste dost opatrný, pane kapitáne, ale já bych vám byl poradil lepší víno.“

A nastalo dlouhé putování křížem krážem množstvím chodeb a místností.

Ficko bez ustání povídal, vysvětloval a kořenil svou řeč příšernými historkami, které se prý staly na tom či onom místě. Kapitán si ani neuvědomil, že neustálým odbočováním jednou vpravo, jednou vlevo ztratil orientaci.

Byl vydán Fickovi napospas. Bez něho by z tohoto labyrintu netrefil.

Před jedněmi dveřmi se zastavili.

„A teď, pane kapitáne, vám ukážu jednu z největších zajímavostí Alžběty Báthoryové. Tady vám mám oznámit, co od vás očekává.“

Otevřel dveře a vstoupil.

Kapitán opatrně za ním, ale už na prahu zůstal zaraženě stát.

Viděl před sebou nahou ženu. V první chvíli nevěděl, co to má znamenat. Dovtípil se až potom, když Ficko přidržel pochodeň tak, aby nahou ženu co nejlépe osvítil a na zádech se jí dotkl třpytivého náhrdelníku. Když z otevřené hrudí vyrazily nože, kapitán uskočil zpátky. Zdálo se mu, že se nože prodlužují, aby ho probodly.

„Železná panna!“ zvolal s úžasem.

A Ficko se smál. Z kapitánovy hrůzy měl nevýslovnou radost. Jen proto ho sem zavedl, aby se mohl popást na jeho zděšení v tomto hrůzném prostředí, aby si s ním pohrál jako kočka s myší a teprve potom se do něho zakousl.

„Uhodl jste, pane kapitáne, je to železná panna. Rozkošná panenka! Umí tak ohnivě objímat, až člověk na všechno zapomene.“

Potom přistoupil ke kapitánovi:

„A vězte, že jednou obejme i Magdu.“

„Nikdy!“ zvolal kapitán. „Zachráním ji!“

„Tu nemůže zachránit nikdo. Jenom ona sama tomu může uniknout, když se za mě provdá.“

„Ničemo!“ vykřikl kapitán.

„Ničemo, říkáte…,“ zasyčel Ficko s netajenou nenávistí. „Ode mě je ničemné zamilovat se do děvčete, na které dostal chuť nějaký vyfintěný panák. Ničemné je, že ji nenechám beztrestně šlapat po sobě a po svém srdci, že se krvavě pomstím za urážku. Ničemné je, že dýchám a hýbu se. Od kapitána je šlechetné všecko i lež. Však já dobře vím, že nejste ženatý, pane kapitáne, nemáte děti, a když tak nějaké pancharty, ke kterým se nehlásíte.

Odhalil bych vaše lži před Alžbětou Báthoryovou a dokázal jí, jak ji balamutíte, kdyby bylo potřeba. Ale už nebude, panáčku vyfintěný!“

„Mlč, Ficko, nebo tě ještě jednou naučím móresům,“ zakřikl ho kapitán užasle.

„He -he -he! Tady teď musí zeman mlčet, když chce Ficko mluvit!“

Kapitán se skoro neznal zlostí. Vytasil šavli.

„Už ani slovo, nebo tě hned probodnu!“

Ficko se jeho útočného postoje nezalekl.

„Jen si schovej tu svoji šavličku, nafoukaný pandure! Vraz ji do pochvy, nebo sem, do mých prsou. Ale probodni potom taky sebe, protože beze mě se odtud nedostaneš!“

Uvědomil si, že je Fickovi vydán úplně na milost a nemilost. Bez něho se nevymotá ze spleti chodeb. Kdyby i narazil na nějaký východ, nevěděl by si stejně rady s mazaně vymyšlenými zámky. Ficko se s viditelnou rozkoší pásl očima na jeho rozpacích, ale už si začínal vyčítat, že přestřelil, že snad prozradil svůj úmysl a probudil v kapitánovi ostražitost. Proto se odhodlal přemoci nenávist a zahrát novou komedii. Pomyslel si, že když ptáčka lapají, pěkně mu zpívají, a ozval se už kajícně a krotce:

„Odpusťte, pane kapitáne, dal jsem se strhnout svou žárlivostí. Nemějte mi to za zlé. Jsme nerovní sokové. Nepochybuji o vašem vítězství. Nedivte se, že mě jistá porážka popudila k takovému výbuchu. Lituji toho a ubezpečuji vás, že se to stalo naposled!“

„Dost, pojďme dál!“ řekl kapitán chladně. Cítil, že Fickova sladká slova jsou falešná.

Potom Ficko ukázal Imrichu Kenderessymu krvavou koupelnu a potají s nevýslovnou radostí pozoroval, jak z úžasu, údivu a krvavých představ hraje kapitán všemi barvami.

„Už bychom byli skoro hotovi,“ pravil Ficko, když se opět zastavili.

„Ještě vám oznámím přání paní hraběnky.“

„Nejsem zvědav, můžeme jít!“

„Chápu váš nezájem, pane kapitáne, ale mojí povinnosti je splnit rozkaz.

Proto, i když vím, že je to zbytečné, protože nebudete schopen se tak ponížit, oznamuji vám, že od vás žádá, abyste pro ni najímal děvčata. Mladá a hezká. A čím víc, tím líp!“

Imrich Kenderessy zaťal pěsti a z toho měl Ficko, když si tak s ním pohrával, náramnou radost.

„Paní mi povídala,“ pokračoval, „že pan kapitán je hezký chlapík, děvčata mu sednou na lep jako včely na květ, he -he -he. Samozřejmě že by to od vás nechtěla zadarmo; za každé děvče, které byste k ní najal do služby, vlastně, můžeme si to povědět otevřeně, do služby k téhle panence ze železa, zaplatila by vám dvacet zlatých.“

„Už ani slovo, Ficko! Vraťme se nahoru!“

„Prosím, jděte napřed, pane kapitáne!“

„Ne, půjdu jenom za tebou!…“

KDO NEUVIDÍ SVĚTLO BOŽÍ?

Ficka překvapila ráznost, s níž kapitán odepřel kráčet před ním. Zahlodala v něm obava, jestli se mu takhle podaří dostat ho spuštěnými padacími dveřmi do propasti, odkud se dosud nikdo nevrátil. Kapitán měl na mysli výstrahu, kterou mu dal neznámý příznivec na dvoře, proto byl ve střehu při každém Fickově pohybu.

Chodba, kterou šli, se pojednou začala zužovat.

Ficko zůstal stát a lišácky se ozval:

„Chodba se každou chvíli zúží a sníží natolik, že širší a vyšší chlap by tudy musel projít bokem a sehnutý. Když ponesu pochodeň před vámi, pane kapitáne, neuvidíte na cestu. Půda je tu hrbolatá, trčí z ní kameny. Nechci, abyste si rozbil nos nebo zlomil či vykloubil nohu, a já bych vás pak musel táhnout na svém ubohém hrbu. Jen račte dopředu!“

Kapitán zprvu uznával Fickovy důvody, ale nezapomněl na výstrahu.

„Ne, Ficko. Už jsem si příliš zvykl dívat se na tvůj hrb, a proto, abych ho měl pořád na očích, si rád rozbiju nos nebo zlomím nohu.“

Ficko div nepraskl zlostí.

Svůj plán, sklopit v úzké chodbě pod kapitánem padací dveře a svrhnout ho do bezedné hloubky, už viděl zmařený. Beze slova kráčel dál. Zoufale přemítal. I kdyby musel riskovat život, kapitán se vrátit nahoru nesmí. Musí se mu pomstít za urážku, musí odstranit soka v lásce a nebezpečného soupeře o paninu přízeň.

Procházeli kolem nejstrašnějších žalářů, v nichž panuje věčná tma, prohánějí se hladové krysy, kdo se sem dostane, je pochován zaživa.

Ficko se zastavil u železných zamřížovaných dveří a ohlédl se na kapitána.

„Promiňte, pane kapitáne,“ ozval se rozjitřeně. „Tohle je žalář, kde se octla Magda Kalinová. Tam v koutě vidím její růžový šátek. Jdu si ho vzít, když se mi už stejně nikdy víc nepoštěstí dostat od ní něco na památku.“

Otevřel těžké dveře, aby mohl vejít.

Magdin šátek!

Kapitán si už představil, jak šátek zašustí ve Fickových chlupatých rukou, a zalilo ho takové horko, jako by Ficko sahal na děvče samotné. Ne, růžový šátek se do jeho rukou nesmí dostat! Přiskočil k němu, prudce ho odstrčil a vběhl do žaláře. Bleskurychle přejel očima všechny kouty. Nikde nic neviděl. Když se obrátil, železné dveře se mu právě s třeskotem zabouchly před nosem.

A Fickův smích pronikal kapitánovi až do morku kostí. Ficko skákal a dupal radostí, jako by provozoval divoký pohanský tanec, klátil v povětří dlouhatánskými pažemi a čadící pochodeň se míhala jako zapadající hvězda.

Kapitán si okamžitě uvědomil, že ho Ficko mazaně dostal do pastí. Viděl svou beznadějnou situaci. Ach, kde jen nechal rozum, že se dal tak napálit.

„He -he -he!“ halekal Ficko. „Ryby se chytají na udici a zamilovaní na růžový šátek. Chytil jsem tě na šátek, který vůbec ani nemám! Už vidíš, že se tam nic nečervená? Jenom ty se červenáš hanbou a vztekem. Ani Magda tady nebyla zavřená. Nebudeš mít ani tu útěchu, že jsi tam, kde byla ona.

Ze zoufalství a šílenství nebudeš moci líbat místa, kterých se ona dotýkala.

Tu rozkoš přenechám jenom jí. Sem ji zavřu, jestliže zase pohrdne mou láskou!“

Imrich Kenderessy vytasil šavli a mřížovými dveřmi bodnu! směrem k Fickovi, ale ten, i když dokonale opojen vítězstvím, včas uskočil, jako by měl sto očí.

„Probodni sebe! Radši se sám zbav života, je to lepší než trpět muka smrti hladem a cítit, jak lačné krysy hodují na tvém bezvládném těle.“

Kapitán už viděl, že pro něj není záchrany.

„Táhni mi z očí!“ zachrčel.

„Ty ses nemohl vynadívat na můj hrb a já se zase nemůžu vynadívat na tebe, ulízaný kapitánku! A znovu ti radím, probodni se, aby ses mi aspoň jednou zavděčil! Když to neuděláš, budu se muset ještě zítra, pozítří na tebe podívat, jestli je už z tebe mrtvola, nebo jestli jsi alespoň tak zesláblý, abych tě mohl dovléci do propadliště v úzké chodbě. To je mlčenlivější než všechny hroby.“

Kapitána pronikl takový hnus při pohledu na Ficka, že mu bylo k zešílení. Vtom mu bleskla hlavou spásná myšlenka. Co se mu nepodařilo šavlí, toho dosáhne pistolí. Ficka přede dveřmi odstřelí. Když na něj nedosáhne rukou, přitáhne si ho šavlí, zmocní se klíče, otevře si a snad se mu už nějak podaří dostat se na světlo boží.

Bleskurychle namířil a vystřelil.

Třeskl ohlušující výstřel. Z labyrintu chodeb zahučela ozvěna a Fickův krutý smích.

Zase uskočil včas.

„Blahopřeji ti, kapitánku! Máš dobrou bouchačku, ale na mě je krátká.

No dost, už jsem ti myslím všechno vypověděl. Když mě ještě něco napadne, přijdu ti to říci. A přinesu ti taky svůj džbánek. Uvidíš, že ti z něj bude chutnat. A neměj strach,“ dodal už na odchodu, „že Alžbětu Báthoryovou zarmoutím zprávou o tvé smrti. Ne. Ani to jí nepovím, že jsi jí lhal, když jsi tvrdil, že máš ženu a čtyři děti. Nechci, aby na tebe vzpomínala jako na lháře. Právě naopak, řeknu jí, že se ti velmi zastesklo po rodince, tak jsi všeho nechal a pospíchal k ní. Ani ji nenapadne, že ses nevydal k vymyšlené rodině, ale k jiné, mnohem větší, do pekla, kde se stejně jednou setkáme!“

Rozjařeně odcházel.

Ve sklepě se důkladně posilnil. Ťukal si sám se sebou, připíjel si a přál si zdar pro své plány. S kapitánem se mu to podařilo. Všechno se mu musí podařit!

Chvíli poslouchal u východu, jestli je přede dveřmi vzduch čistý. Nemyslel, že by se ho někdo odvážil před Alžbětou Báthoryovou obžalovat, že odstranil pandurského kapitána, i kdyby o tom věděl. Přesto si však umínil pokračovat co nejopatrněji.

NABROUŠENÝ NŮŽ

Neslyšel žádné kroky ani hluk, proto klidně vystoupil na dvůr. Tím víc byl udiven, když se zrovna srazil s Ledererem.

„Co tady hledáš?“ osopil se na něj.

„Jenom ne tak zhurta, Ficko,“ chlácholil ho Lederer. „Jsme přece kamarádi, nemusíš proto mít přede mnou ani tajemství, ani strach!“

Ficko na něj pohlédl přimhouřenýma očima. Chtěl mu vyčíst z tváře nejtajnější myšlenky.

„Tak co, Ficko, zatočil jsi s ním?“

„S kým? Koho myslíš?“

„Přece chlapa, co jsi s ním šel do podzemí.“

Ficka to dokonale zmátlo. Nevěděl, co si má myslit a jak se tvářit.

„Když mě nepovažuješ za kamaráda, Ficko, tak mlč a neříkej ani slovo.

Já se ale pokládám za tvého přítele, proto jsem zvědavý. Myslím si, že přátelé musí být k sobě otevření, nesmí mít mezi sebou tajnosti.“

„Ty jsi mě špehoval, když jsem šel s kapitánem do podzemí?“ zeptal se Ficko a podivil se, jakou zvláštní náklonnost cítí k Pavlu Ledererovi, jak si přeje mu vypovědět svou příhodu z podzemí.

„Ano,“ špehoval, „Ale ne tebe, jenom pandurského kapitána. Ten člověk mi byl od první chvíle protivný, a když tě tak zbil, začal jsem ho k smrti nenávidět.“

„Kvůli mně jsi ho nenáviděl?“ Ficko pocítil okolo srdce nezvyklé, příjemné teplo.

„Jenom kvůli tobě,“ Pavel Lederer číhal, jaký účinek mají jeho slova.

„A jestli jsi s ním už nezúčtoval ty, udělám to já, abych tě pomstil.“

Ficko se rozplýval samou rozcitlivělostí. Ve věčné osamělosti, všemi pohrdaný, ani v nejsmělejším snu by nebyl doufal, že se jednou najde člověk, který by ze soucitu byl schopen pomstít urážku nebo křivdu, která se mu stala.

„Podívej se!“ Pavel Lederer vytáhl zpod holínky nůž. „Včera jsem celou hodinu brousil tenhle nůž, aby měl špičku jako jehlu a ostří jako břitvu.

A při tom broušení jsem rozmýšlel, při jaké příležitosti bych ho mohl píchnout do jeho podlého srdce.“

Ficko nadšeně hleděl na blyštící se nůž.

„Chceš dokázat skutkem, že jsi mým upřímným kamarádem?“ zeptal se a vzrušením mu tiskl ruku.

„Chci.“

„Tak poslouchej,“ Ficko napjatě pozoroval výraz jeho tváře, „kapitán je ještě živ, ale čeká na smrt hladem.“

Pavel Lederer jen stěží dokázal potlačit výbuch radosti a ulehčení.

„Dlouho živ nebude!“ zvolal Pavel a oháněl se nožem.

Ficko byl u vytržení, že našel tak znamenitého kamaráda. Byl v pokušení hned ho zavést do podzemí, aby mu dokázal svoje přátelství. Ale nedal se strhnout citem a vášněmi. Porážky posledních dní ho naučily opatrnosti.

„Nesmíme se unáhlit,“ řekl k Ledererovu velkému ulehčení. „Strach před smrtí sílu člověku zdesateronásobí. Nepřeceňuji svoje svaly, třeba by nás přemohl. A když ne, mohl by nás zranit a teď nemáme čas vylizovat se z ran. Stejně nám neuteče. Jen ať zkrotne, zeslábne, do té doby si počkáme!“

„A jsi přesvědčen,“ přerušil ho Pavel Lederer s předstíranou obavou v hlase, „že nám odtud neupláchne?“

„Ani had by se z téhle díry nevyplazil.“

„Zapomínáš, Ficko, že Jan Kalina nebyl had, a přece odtud zmizel.“

Ficko se chytil za hlavu.

„Opravdu, byl bych zapomněl, že tady něco není v pořádku a že je potřeba se mít na pozoru, Ke vchodu do sklepa postavím stráž.“

„Postav ji ke všem třem vchodům.“

„Výborně, ke všem!“ Ficko ho nadšeně poplácal po zádech. „Jsi znamenitý chlapík, Pavle!“

A Pavel se potutelně usmíval…

Za chvílí postavil Ficko ke třem vchodům do podzemí hajduky.

„Hlídejte tady, ručíte za to krkem!“ křičel. „Nikdo nesmí vejít dolů. Kdyby se tam někdo dobýval, přijďte mi to hned hlásit! A kdyby někdo z podzemí vyšel, chyťte ho a svažte, i kdyby to byl sám pánbůh. A těm, kteří vás na noc vystřídají, řekněte, že na ně dohlédnu, a běda jim, jestli je přistihnu, že spí.“

Když se ozbrojení hajduci postavili ke vchodům do podzemí, Ficko kývl na Pavla Lederera a odvedl ho do stáje, kde byl nejoblíbenější kůň Báthoryové.

„Teď na tebe budu dávat pozor já,“ zasyčel, „a to tak pečlivě, že brzo natáhneš kopyta!“

A vší silou do Vihara kopl.

ZDĚŠENÍ V JESKYNI

Zbojníci se po vítězství nad pandury a hajduky stáhli do svého úkrytu na Veľkém Plešivci.

Andrej Drozd počítal s tím, že čachtická paní, Ficko a pandurský kapitán budou zuřit a jen co se z hanebné porážky vzpamatují, uspořádají na zbojníky hon, jaký svět neviděl. Proto se rozhodl skrýt se svými druhy v jeskyni na jižní straně Veľkého Plešivce.

Objevil ji už minulého léta, když se schovával před slídícími hajduky. Na úpatí vrchu mu padl do oka mohutný stoletý vykotlaný dub. Chtěl hajduky dopálit tím, jak se rychle ztratí, a tak vylezl na široce rozvětvený, prázdnotou hučící strom a spustil se do jeho vyhlodaných útrob jako do jámy. Náramně se zděsil, když pod nohama neucítil pevnou půdu. Protože se nezachytil rukama okraje dutiny, sklouzl dolů jako do propasti. Když se postavil, vykřesal oheň a údivem třeštil oči. Zjistil, že je v jeskyni, dlouhé a prostorné. Ze začouzených stěn, starých, zpola rezem rozežraných rýčů, motyk a hliněných nádob usuzoval, že jeskyni nevytvořila příroda, ale lidské ruce.

To si jistě Častkovčané, když k nim došly zvěsti o vpádu Tatarů do Uher, vyryli v zemi útočiště, aby si před barbarskou, všecko pustošící sběří zachránili alespoň holé životy. Andrej Drozd s povděkem vzpomínal na staré Častkovčany i na Tatary, protože si hned uvědomil, že jeskyně jemu i jeho druhům nejednou zachrání kůži a poskytne bezpečný úkryt před pronásledovateli. Děkoval také přírodě, že úplně nezasypala vchod, i dubu, že vyrostl právě na okraji otvoru a že nepřemohl škůdce, kteří mu vyžírali útroby.

Sotva se zbojníci se zásobou potravin uvelebili v jeskyni, vyčerpáni těžkým bojem usnuli na hromadách listí jako v peřinách.

Jen Andrej Drozd si nelehl. Sedl na koně, vypřáhnutého z uloupeného a v lese ukrytého vozu, a vrátil se do Čachtic. Znepokojovalo ho, co se stalo s Janem Kalinou, a měl obavy i o Vavra, jestli ho v zámku, v tom vlčím brlohu, nepřiskřípli. Nemusel se vkrádat až do Čachtic, aby se dozvěděl, co se stalo na zámku. Ani se nenadál a zapískl na něj Vavro, celý rozveselený.

Smáli se nočním událostem. Jejich smích se nocí jen rozléhal.

Ale přešla je chuť do smíchu, když pomysleli na budoucí dny. „Bude nám horko!“ zaklel Vavro. „Pandurů a hajduků se na nás pohrne jako psů, a to není všecko, mají přijít i vojáci!“ Andrej Drozd mlčel. „Počkáme na Jana Kalinu,“ řekl. „A potom uvidíme, co se dá dělat.“ Pod Veľkým Plešivcem ukryli koně v houštině a pěšky zamířili k jeskyni. Zmizeli ve stromě a po chvíli si lehli mezi duby, aby si odpočinuli a nabrali síly do dalších bojů.

Mezi zbojníky panovala stísněná nálada. Vavro, který byl na zvědech, přinesl zprávu o cestě Alžběty Báthoryové do Prešpurku. Andrej Drozd jim o tom nepověděl ani slovo. Nepřiznal se, že při bezcílné potulce lesem se střetl s jejím průvodem. Zaťal pěsti, kdykoli si na to setkání vzpomněl. Nechtěl o něm ani hovořit, ani na něj myslet.

Tísnivá nálada se trochu rozptýlila, když přišel Jan Kalina, veselý a bezstarostný. Záchrana sestry a nevěsty na něj působila jako zázrak. Zbavil se můry, která ho tlačila. Byl samý vtip a smích. A když odešel znovu do Čachtic, zbojníci se o něho strachovali a zesmutněli.

Andrej Drozd byl stále zachmuřený a budoucnost viděl v tak černých barvách, že nebyl schopen potěšit a rozesmát kamarády. Nejradši by s nimi odešel do jiných lesů a jiného kraje a zůstal tam, dokud se ta blížící chumelenice nepřežene. Ale takhle zbaběle utéci by nedokázal.

Zbojníci marně čekali na pronásledování. Vavro zbytečně hlídkoval na stromě, jestli se někde nevynoří červené kabáty hajduků a pandurů. Nebylo po nich ani vidu, ani slechu. Zbojníci si nedovedli vysvětlit, proč je nechávají tak dlouho na pokoji. Už je omrzelo nečinně a nudně trčet v podzemní díře.

„Jen počkejte, chlapci, však se dočkáte,“ mírnil je Drozd.

Vavro, který každou noc chodil na výzvědy, přinesl rozluštění záhady.

Právě v den, kdy se panduři a hajduci měli vydat na Veľký Plešivec, kapitán Kenderessy zmizel. V Čachticích je poplach. Nikdo nemá ani potuchy, kam mohl zmizet. Panduři jsou bezradní. Bez kapitána zbojníky honit nepůjdou, nic nepomáhá, že Ficko zuří a vnucuje se, že jim bude dělat vůdce. Zbojníci se nemají čeho bát. Výprava půjde za Váh a bude hledat zbojníky v Inovci, Jakubové, Sohoře, na Ostrém nebo Ptačím vršku. Nějaký žebrák po Čachticích rozhlásil, že zbojníci jsou za Váhem. Ve městě tomu uvěřili.

Ficko poslal hajduky, aby přivedli žebráka do zámku, ale ten už byl pryč.

Ale i na zámku uvěřili, že zbojníci jsou za Váhem.

„A víte, kdo byl ten starý žebrák?“ zeptal se Vavro svých druhů. „Jan Kalina přišel na tuhle znamenitou myšlenku a taky ji uskutečnil.“

Když se Jan Kalina pozdě večer vrátil do jeskyně, zbojníci ho div nesnědli radostí. Tiskli mu ruce, plácali ho po zádech.

„Jen mě nerozmačkejte, chlapci,“ smál se Jan Kalina, „protože tak byste přišli o mnohá překvapení.“

„Přinášíš zprávu o příchodu vojska?“ zamračil se Andrej Drozd.

„Snad se nezalekneš vojska, Andreji?“ zasmál se Jan Kalina.

„Ne. Ať přijde, co má přijít, ale je potupné vyčkávat a hnít v podzemní díře, ze které jenom někdy v noci vystrčíme nos!“

„Řekni radši, ať přijde, kdo má přijít. Anebo ne, neříkej nic, raději to povím já a zahvízdám, aby už taky přišel. Bude to pro vás velké překvapení,“

dodal, „proto se opřete o skálu, abyste nespadli, a nože hoďte do kouta, abyste bez rozmyslu někoho nepopíchali a potom toho pořádně nelitovali.“

Jan Kalina zahvízdal.

Napjatě číhající zbojníci zaslechli hluk, jako by někdo vklouzl do jeskyně. Potom zděšeně vyjekli a číhali s namířenými pistolemi.

Viděli před sebou pandurského kapitána Imricha Kenderessyho.

Zděsil se i sám kapitán, protože netušil, že se octne mezi tolika zbojníky tak hrozivého vzezření.

Andrej Drozd k němu přiskočil a chytil ho za krk:

„Co to má znamenat?“

„Jen ho pusť, Andreji,“ ozval se Jan Kalina, „aby neměl špatné mínění o tvé pohostinnosti. Pandurský kapitán je naším hostem.“

„No, mohl jsi taky přivést někoho lepšího,“ zamumlal Andrej a pustil kapitánův krk.

„Je to můj švagr, Andreji,“ usmál se Jan Kalina lišácky, „a v téhle hodnosti si ho snad můžeš vážit jako hosta?“

„Běda zbojníku, který se švagří s pandurem,“ řekl Andrej Drozd, ale už se i jeho tvář vyjasňovala úsměvem, protože si uvědomil, že obezřetný Jan Kalina by jistě nevyvedl něco zlého a nerozumného.

„No, abych tě utěšil, ještě se nešvagřím, protože to nezávisí jenom na mně. Zatím mě jenom požádal o sestřinu ruku. Nevím, co ona na to. Ale jen co je pravda, milejšího ženicha bych pro Magdu nenašel, ani kdybych zběhal kraj světa.“

BOJOVÁ PORADA

Zbojníci nechápavě vytřeštili oči. Kapitánova červená, vyparáděná uniforma je dráždila, bouřila v nich krev. Jen těžko se ovládli, aby se na něj nevrhli.

„Netrčte tu jako sloupy,“ okřikl je Jan Kalina, „přivítejte svého nového druha. To už není pandurský kapitán, ale zbojník Imrich Kenderessy. A to je moje první překvapení!“

Andrej Drozd přistoupil ke kapitánovi:

„Nevím, co tě k nám přivedlo. Slovo přítele mi stačí, abych ti věřil.“

A srdečně si potřásli rukama.

Imrich Kenderessy šel od jednoho zbojníka k druhému. Zbojníci přijímali jeho ruku ostýchavě a s jakýmsi odporem, který nedokázali potlačit.

Nešlo jim na rozum, jak se z nepřítele, s nimž se pod hradem rvali na život a na smrt, mohl najednou vyklubat přítel, jak se pandur mohl proměnit ve zbojníka.

„Až dosud jsem věřil,“ zamumlal Vavro, když přijal podávanou ruku, „že ze Šavla Pavel nikdy nebude!“

„Chlapci,“ zvolal Jan Kalina. „Teď sem dejte šunku a víno, protože náš nový kamarád dva dny nejedl. Sem si sedni, příteli,“ ukázal kapitánovi na hromadu chvojí, „a odpočiň si po přetrpěných mukách.“

Imrich Kenderessy si sedl a pustil se do šunky, kterou mu zbojníci podali, i do vína.

„A teď si poslechněte příběh, kterak se pandurský kapitán stal zbojníkem!“

Jan Kalina živě vylíčil kapitánovu vycházku s Fickem do podzemí i její následek.

Kapitán v podzemním žaláři, obklopen neproniknutelnou tmou a přesvědčen, že pro něj není záchrany, prožíval strašná muka. Ještě strašlivější však byla muka Pavla Lederera, který trnul o jeho život a o svůj výborný plán. Zahrál ukrutnou komedii, aby si upevnil Fickovu důvěru. Na důkaz své opatrnosti mu navrhl, aby dal střežit i vchody do podzemí. Tím vyloučil jednu z možností kapitánova útěku. Rozhodl se svěřit kapitánovu záchranu Janu Kalinovi. Vylíčí mu, kde a jak je kapitán zavřený, dá mu šperhák od žaláře a vysvětlí mu, jak předělal padací dveře, které se daly otvírat jen zevnitř. Předělal je, zatímco Ficko ležel ve svém brlohu a nezajímal se o nic na světě. K padacím dveřím se bude moci Jan Kalina, přestrojený za žebráka, snadno přiblížit, vniknout do podzemí a kapitána vysvobodit. Plán se dal snadno uskutečnit, jenže hodina za hodinou míjela a Kalina nepřicházel. Když nepřišel do večera, Pavel Lederer si div nezoufal. Ze zámku odejít nemohl, aby na sebe nestrhl podezření, a zámecké schody do podzemí byly právě na jeho radu bedlivě střeženy. Kalina přišel na faru až druhý den po obědě.

„Pavel Lederer mi pověděl,“ vyprávěl Jan Kalina, „co se stalo, a já nejvyšší rychlostí, jakou si starý žebrák může dovolit, aby nebyl podezřelý, pospíchal k padacím dveřím. Páku, kterou se otvíraly, jsem nehledal dlouho, ani žalář ne. Byl bych ho našel dřív, kdyby kapitán dával najevo alespoň sebemenší známku života. Ale ten stál v koutě opřený o stěnu a němý jako mrtvola.“

„Když jsem zaslechl kroky,“ pokračoval Imrich Kenderessy, „byl jsem přesvědčen, že přichází Ficko, aby splnil svou hrozbu. První den jsem měl ještě slabou naději na záchranu. Vzpomínal jsem na člověka, který mě varoval. Těšil jsem se bázlivou nadějí, že mě vysvobodí. Druhý den jsem už ale pochoval všecky naděje a smiřoval se s myšlenkou, že z toho proklatého podzemí už nevyjdu. Když jsem z chodby zaslechl zlověstné dunění kroků, v zesláblém těle se mi zpěnila krev a rukou jsem křečovitě sevřel rukojeť

šavle, odhodlán bránit se do posledního dechu. Tvářil jsem se, jako bych byl úplně vysílený, zpola v bezvědomí. Tak jsem chtěl splést Ficka, aby se ke mně přiblížil bez obav. Zarachotil klíč a já pohlédl úkradkem na příchozího. Vyskočil jsem jako bleskem zasažený a vytřeštil oči. V zamřížovaných dveřích nestál Ficko, ale zbojník Jan Kalina. Dveře byly otevřené a beze slova na mě hleděl Jan Kalina.

,Proč jsi přišel, Jane Kalino?‘ zeptal jsem se ho, když se sám neozýval.

,Pro tebe, pandurský kapitáne.‘

,Co se mnou zamýšlíš?‘

,Vysvobodit tě ze žaláře a z jisté smrti!‘

Celý svět se se mnou roztočil. V žilách se mi rozproudila nová krev. Pomyšlení na svobodu mě opájelo jako nejohnivější víno. Ale moje vzrušení hned zchladil skličující pocit hanby.

,Jsi zbojník, Jane Kalino, a já pandurský kapitán. Z tvých rukou můžu přijmout smrt, ale svobodu ne, protože za ten dar bych ti byl do smrti zavázán, a když jsem pandurem a ty zbojníkem, nemohl bych se ti odvděčit.‘

,Nechci od tebe žádný vděk, kapitáne, vysvobodím tě, protože zatím jediným mým cílem je být ochráncem těch, jež čachtická paní a její naháněči zabíjejí. Teď nejsi zeman ani pandurský kapitán, ale ubožák, odkázaný na pomoc a ochranu.‘

Hrdost se ve mně bouřila, ale mlčel jsem se zaťatými zuby, protože jsem byl opravdu ubožák.

,A potom,‘ pokračoval Jan Kalina, ,přišel jsem splatit i svůj dluh: ty jsi vysvobodil mou sestru, já vysvobodím tebe. PojU, nemáme čas na rozmýšlení!‘

Nezmohl jsem se na slovo, tak mnou zmítaly nejrozličnější city. Jan Kalina se na mě přísně podíval:

,Naposledy tě vyzývám: pojď! Jestli ti pandurská zpupnost nedovoluje přijmout svobodu z rukou zbojníka, anebo se bouří tvoje zemanská čest, věz, že se může krev zpěnit i v žilách zbojníka. Rychle se rozhodni, přijmi nabízenou svobodu, nebo smrt. Ale ne z Fickových rukou, aby lidská podlost a zloba neslavily hříšný triumf, ale z rukou protivníka v čestném boji.

Pojď, vytas šavli a braň se!‘

,Děkuji ti, můj zachránče!‘ byla jediná slova, která jsem dokázal ze sebe vypravit.

A potom jsme mlčky kráčeli chodbami. Obdivoval jsem Jana Kalinu, jak se vyzná v tom tajemném a spletitém podzemním světě, s jakou jistotou mě vede z chodby do chodby. A krok za krokem jsem cítil, že se stávám jiným člověkem. Hodně času uplynulo, než jsme došli k padacím dveřím. Byl jsem už také strašlivě unavený. Když jsme lezli po strmých schodech nahoru pod boží oblohu, která se už stmívala a rozhořívala hvězdami, můj zachránce mě už musel podpírat.

Stál jsem beze slova a on mě vyzval ještě důrazněji:

,Jdi si, kam chceš!‘ “

„No,“ přerušil ho teď Jan Kalina, „už dost. Nemusíš vyprávět jak jsi mi padl kolem krku a zvolal: ,Půjdu jenom tam, kam ty!‘ “

Tak skončil urputný boj v duši Imricha Kenderessyho. V podzemních chodbách se mu v hlavě rozbřesklo. Uvědomoval si, že nebyl zastáncem a služebníkem práva a spravedlnosti. Na jedné straně viděl čachtickou paní a její zvrhlé služebnictvo. Otvíral oči nad jejich skutky a uvědomoval si, že dělal vlastně totéž, co bídné babizny s Fickem. Jenom s tím rozdílem, že oni vědomě sloužili jejím zločinným záměrům a přijímaly odměny, on s houfem pandurů si myslel, že hájí právo a spravedlnost, nevědomky je však pomáhali ničit a číhali na životy lidí, co za ně bojují.

To všechno mu proletělo hlavou.

Zamyslel se nad Janem Kalinou a podivil se své zaslepenosti, že ho třeba jen chvíli mohl nenávidět. S povděkem v srdci si vzpomínal, jak byl zachráněn před utržením tří prstů a oběšením. Děkoval teď osudu, že se nestal jedním z jeho katů.

Postava Jana Kaliny se v jeho představách jevila v stále lepším a lepším světle. Po dokončení studií ve Wittenbergu ho čekala krásná budoucnost, on se však vrátil domů, protože myšlenka na matčin a sestřin osud mu nedala pokoje. Sestra se zachránila, matka je v bezpečí a on přece nezačne žít spokojeným životem, neletí do objetí nevěsty, nežene se za osobním úspěchem, bohatstvím a štěstím, ale bojuje proti čachtické paní, připraven zvítězit nebo zemřít.

Při těchto myšlenkách ho červená pandurská uniforma pálila, jako by stál v potupném oblečení na pranýři, natolik cítil svou mravní méněcennost vedle člověka, kterého nazývají zbojníkem.

I když Jan Kalina tušil, jaký boj se odehrává v kapitánově duši, přece jen ho překvapil němý výbuch citů, když mu padl kolem krku. Srdečně mu potřásl rukou.

„Imrichu Kenderessy,“ usmál se na něho přátelsky, „už tehdy, když jsi zachránil mou sestru, jsem věděl, že jsi poctivý člověk, a teď jsem se o tom i sám přesvědčil. Viděl jsem, že nejsi zbabělec, a to v situaci, v níž se celý tvůj život mohl zvrtnout na vlásku. Kdo je natolik zmužilý jako ty, nemůže být nečestný!“

Kapitán se ozval proti slovům chvály a dal mu úsečnou otázku:

„Pověz, přijmeš mě za svého přítele, přijmeš mě do družiny Andreje Drozda?“

„Přijmu!“

„Děkuji ti z celého srdce. Cítím, že začnu žít nový, lepší život.“

„Uvědomuješ si následky svého kroku?“

„Uvědomuji, jsem na všechno připraven.“

Jan Kalina mu podal ruku.

„Tak pojď, odvedu tě ke kamarádům, do úkrytu, který jsi už nejednou s pandury marně hledal.“

„Ne, radši na tebe počkám jinde. Byla by to najednou přílišná důvěra a pro zbojníky velké překvapení. Jen si představ, jak bys je omráčil, kdybys mě přivedl v uniformě kapitána do jejich nejtajnějšího úkrytu.“

„Patříš už mezi nás, důvěřuji ti.“

Dojatě stiskl ruku Jana Kaliny.

„A teď, jistě tě to ohromí, dovoluji si požádat tě o ruku tvé sestry Magdalény!“

Neočekávané námluvy Kalinu opravdu ohromily, ale odpověděl bez váhání:

„Kdyby to záviselo jenom na mně, rád bych viděl Magdu po celý život po tvém boku. A ona už ví o tvých úmyslech?“

„Ne, nemůže mít o nich ani tušení. A prosím tě, neříkej jí ani slovo o našem rozhovoru. Ještě se o mně doslechne a přesvědčí se o mé lásce.“

Zbojníci i přesto, že se jim kapitán zalíbil, pohlíželi na něho s nedůvěrou až do chvíle, kdy ze sebe shodil pandurský mundúr a přehodil si přes ramena halenu, jakou měli oni. Potom ho už srdečně přivítali.

„Kamarádi,“ ozval se Jan Kalina, když se džbán, který putoval od úst k ústům, ocitl v koutě prázdný, „to bylo první překvapení. Teď následuje další, snad ještě větší, které ohromí i našeho nového druha.“

Zbojníci zbystřili pozornost.

„Poslouchejte tedy. Blíží se těžké časy. Okolnosti vyžadují, abychom byli k Čachticím co nejblíže. Nikdy nás tam nepotřebovali tolik jako teď.

Vojsko přijde, o tom nepochybuji.“

„A co ten tvůj kastelán?“ vyptával se Andrej Drozd. „Kdy se vydá do Prešpurku?“

„Nevím, chce se v Piešťanech léčit a nabrat síly. Nedá se s ním mluvit. Teď chce jenom být zdravý a silný, potom se prý pustí do boje sám, třeba proti celému světu. Není jisté, zda ho zázračné piešťanské bahno vyléčí, ale je jisté, že než se k palatinovi dostane, budeme mít vojsko na krku. Ale vraťme se k věci; musíme tedy být k Čachticím blíže, abychom všechno viděli, o všem věděli a zasáhli, kde bude třeba. Nesmíme se skrývat jako krtci!“

„Pak nám brzo sklapne!“ neudržel se jeden ze zbojníků.

„Sklaplo by, kdybychom byli tak ubozí a nevěděli, k čemu máme rozum.

Nikdy vás nenapadlo, že vysoko nad zemí se můžeme skrýt mnohem lépe než pod zemí?“

„V oblacích!“ zvolal pochybovač. „Jenom kdyby nám taky k tomu narostla křídla!“

„Nebojte se,“ zasmál se Andrej Drozd. „Přestěhujeme se do zámku a hotovo.“

„Uhádl jsi, Andreji,“ zasmál se i Jan Kalina. „Skoro jsi uhádl. Přestěhujeme se do hnízda Alžběty Báthoryové, jenomže ne do zámku, ale do bezpečnějšího hnízda. Na hrad!“

„Na hrad?“ divil se i kapitán.

„Ano, na hrad,“ odpověděl Jan Kalina. „Jak víte, byl jsem tam nedávno hostem. Dobře jsem si ho obhlédl a už tehdy mě napadla myšlenka, že nám může poskytnout nejbezpečnější útulek. Panduři, hajduci a vojáci nás budou hledat po všech vršcích, horách a dolinách, ale určitě si nepomyslí, že by měli nakouknout na hrad, který je teď, po odchodu kastelána Lošonského, prázdný. Jsou tam jen dva hajduci a s těmi si snadno poradíme.“

„Jen jestli tam neubytují vojsko, nebo alespoň jeho část?“ vyslovil obavu Andrej Drozd.

„To jistě ne. Neštěstí Čachtic bude v tomto případě naším štěstím. Vojsko se uvelebí u Čachtičanů, taky hlavně kvůli tomu sem přijde: vyjídat a ožebračovat občany jednoho po druhém a obracet jim život naruby.“

„A kdy se máme přestěhovat?“ ptali se zbojníci.

„Hned, kamarádi!“ odpověděl Kalina. „Nevím, kdy přijde vojsko a kdy začne zátah na nás. Čím dřív budeme na hradě, tím líp.“

Zbojníci hned začali dělat přípravy k přestěhování. Oči jim zářily, tolik se jim to stěhování líbilo. Takový úkryt zbojníci ještě neměli, jako budou mít oni.

Jan Kalina spokojeně tiskl v ruce obrovský klíč od hradní brány, který zhotovil Pavel Lederer. Imrich Kenderessy stočil do uzlíku svou uniformu.

„Třeba se mi bude ještě hodit,“ povídal s potutelným úsměvem.

Zbojníci už jeden za druhým vycházeli z jeskyně, už stáli kolem stromu, který zakrýval vchod do jeskyně.

„A teď,“ zazněl povel, „vzhůru, kamarádi! Rozejděte se po jednom nebo po dvou a na hrad!“

12

Nedobrovolné zasnoubení

V PREŠPURKU

Průvod Alžběty Báthoryové se po události nedaleko Bašovic ubíral dál jaksi zamlkle.

Všichni cítili, že tam na té cestě, obklopené z obou stran hustým lesem, se odehrála jakási tragédie mladých srdcí. O řeč je však neoloupil soucit s mladíkem a dívkou, ale záhada, která tuhle truchlohru opřádala. Co může mít vůdce zbojníků se zemanskou dcerou?

Ticho bylo i v kočáře Alžběty Báthoryové, která k sobě tiskla Eržiku, něžně ji hladila, ale nepromluvila ani slovo.

Byla šťastná. Dcera jí nikdy nebyla tak blízká jako teď. Zklamaná a opuštěná se oddaně tulila k matce. Zapomněla na všechno, co mezi nimi bylo. Při svém utrpení v ní viděla jedinou oporu. A v nevraživosti vůči celému světu, zrozené z náhlé nenávisti k Andreji Drozdovi, omlouvala matku a litovala, že na ni tak zanevřela.

„Maminko,“ šeptala se slzami v očích, „jsem tak nešťastná, že bych nejradši hned umřela…“

„Blázínku můj malý,“ přitiskla ji matka k sobě. Ani ona se neubránila slzám.

Ty slzy ji Eržice ještě více přiblížily.

„Maminko, řekni, že mě máš ráda!“ tiskla k ní rozpálenou hlavu.

„Mám tě ráda, Eržiko, nejraději na světě…!“

Prostoupená mateřskou láskou pocítila mohutnou touhu obětovat se, odříkat si, třeba i dělat zázraky.

„Pověz, Eržiko, co mám udělat, abys byla šťastná? Není na světě nic, co bych ti mohla odepřít.“

„Nic, maminko, nic, jen ať jsme co nejrychleji pryč. Už se nechci vrátit ani do Vrbového, ani do Čachtic. Chci žít v cizím městě, mezi neznámými lidmi.“

„Práskni do koní!“ zavolala paní na kočího.

Její rozkaz hajduci i kočí uvítali, protože s obavou vzhlíželi na zamračenou oblohu, kterou co chvíli přeťal křivolaký blesk.

V piešťanském zámku už bylo všechno na nohou. Brána zůstala na uvítanou otevřena dokořán. Hajduci u ní stáli od samého poledne, aby se celé Piešťany dozvěděly, že přijede paní.

Sotva průvod vjel do dvora, za blýskání a hřmění se spustil prudký liják.

V jídelně zasedla jenom matka s dcerou, která se jídel sotva dotkla. Neříkala nic, jenom matka stále mluvila, aby ji rozptýlila. Ale všechny pokusy ztroskotaly. V Eržičině srdci hlodal už jen tichý hněv, ostří nenávisti se otupilo. Bolest ze zklamání byla tím mučivější.

V matčině ložnici ustlali i pro ni. Matka ji uložila do bílých peřin jako dítě, políbila a přikryla. Eržika si ulevila tichým pláčem. Zavřenými okenicemi doléhalo hřmění jako z nesmírné dálky. Eržika si mimoděk představovala, kde je Andrej Drozd teď, když živly běsní. V jeskyni, nebo ho pod širou oblohou bičuje vichr a déšť?

Vyčerpána posledními událostmi usnula.

Probudily ji matčiny polibky.

Otevřeným oknem padaly do ložnice dovádivé paprsky slunce. Obloha po zuřivé bouřce jásavě zmodrala. Eržika vstávala jako znovuzrozená, odpočatá, se svěžími růžovými tvářemi. Pobíhala po dvoře, brala služkám z rukou ošatky s ječmenem a plnými hrstmi rozhazovala žluťoučké zrní hejnu slepic a kohoutů. A smála se, když se do houfu připletli i drobní vrabci a závistivé slípky je zobáky vyháněly od hostiny.

To už nebylo nadurděné, tajným smutkem a vášněmi zmítané děvče.

Bezstarostné mládí v ní zvítězilo a hlásilo se o právo radovat se ze života.

Další cesta neubíhala už v tak stísněné náladě jako před Piešťanami.

Eržika už neseděla v kočáře jako socha, se zájmem si prohlížela kraj, který ještě nikdy neviděla. O všechno se zajímala. Vyptávala se na jméno každé vesnice, kterou projížděli, dovídala se, kdo sídlí v nejrůznějších zámcích, a každou chvíli vystupovala z kočáru, aby přinutila hajduka slézt z koně, sedla si na něj sama a rozjela se daleko dopředu, jako by se už nemohla dočkat příjezdu do Prešpurku. V takových chvílích ji cosi pokoušelo, aby odbočila z cesty a přes hory doly, přeskakujíc i potoky, uháněla pořád dál a dál od průvodu. Do hor a lesů, kde by se mohla setkat s Andrejem Drozdem. Až se zastyděla, když se přistihla při takovém pokušení. V té chvíli ožívala její nenávist k Andreji Drozdovi a ona prudce popíchla koně ostruhami, aby v šíleném cvalu na všechno zapomněla.

Před večerem se průvod po zastávce v Trnavě přibližoval přes Modru k Prešpurku.

Když už byli k Prešpurku blíž než k Račišdorfu a docela jasně viděli hrdě se tyčící hrad, jeden hajduk z čela průvodu se vrátil ke kočáru paní a uctivě se ozval:

„Osměluji se připomenout hraběcí Milosti, že nám dosud neráčila vydat rozkaz, kterou bránou máme vjet do města a kam máme zabočit, před kterou budovu.“

„Kolik let jsi v mých službách?“

„Deset, Vaše hraběcí Milosti.“

„Tak už bys měl všechno vědět!“

„Vím, Vaše hraběcí Milosti, jen jsem si myslel, jestli tentokráte snad…“

„Žádné snad a zmiz!“ osopila se na hajduka.

Alžběta Báthoryová, i když do Prešpurku cestovala z Čachtic a ne z Vídně, vjížděla do města vždy Vydrickou bránou. Mnozí velmoži si tuhle bránu volívali k slavnostnímu vstupu do města.

Vydrická brána byla bránou královskou; tudy triumfálně vjížděli do Prešpurku při rozličných příležitostech všichni panovníci z Vídně.

Průvod obcházel vnitřní město, uzavřené čtyřmi bránami a baštami. Táhl ulicemi, obývanými většinou vinaři. Všude bylo veselo. Ve dvorech a na zápražích seděli vinaři se svými rodinami a dělníky. Jedli a pili, ale když spatřili nebo zaslechli, že před přízemními domky defiluje panský průvod, vybíhali na ulici.

Jenže vinaři, sebevědomí a hrdí prešpurští občané, i hosté těch vinařů, kteří právě měli povoleno víno čepovat, stáli se zdviženými hlavami jenom tak ze zvědavosti a ne jako obyvatelé ghetta. Bradatí, pejzatí židé s dlouhými vlasy a v umaštěných kaftanech se tlačili ke stěnám svých domů, aby na důkaz úcty zachovali co největší vzdálenost od průvodu uherské šlechtičny. Ale i tak je stihlo ponížení, za něž nemohli získat u vrchnosti satisfakci. Nejenom vysoký hodnostář, ale kterýkoli měšťan mohl židům beztrestně ublížit. Byli ve městě ti poslední, odděleni od ostatních, jako by byli prašiví. Jestliže se přece jen odváží za bílého dne do křesťanských ulic za obchodem nejnižšího druhu, vcházejí tam jako lidé nečistého svědomí, ve strachu, že je někdo napadne nenávistí a pohrdáním. A večer, sotva se začne stmívat, městský strážník hned zavírá mříže, jimiž je ghetto odříznuto od města. A stokrát běda židovi, jehož by v noci přistihli ve městě.

K pěti hajdukům vedoucím průvod se přidalo i pět dalších, kteří průvod uzavírali, a hnali se ulicí jako červená vichřice a biči zuřivě šlehali do zástupu židů.

Alžbětu Báthoryovou, která se od odjezdu z Čachtic velmi krotila a byla neobyčejně shovívavá i k služkám, pobouřil pohled na řady židů.

Obyvatelé ghetta se s vřískáním o překot řítili do dveří a zavírali je za sebou. Když už nebylo venku ani živé duše, hajduci šlehali do oken, z nichž vykukovali zvědavci.

Průvod dávno zmizel a tu se teprve židé opatrně kradli do synagogy a tam si naříkavě, s prudkými posunky rabínovi stěžovali a žalovali na novou křivdu.

Rabín s pohledem prorocky upřeným do budoucnosti utěšoval souvěrce výhledy na krásnější a lepší život.

„Pravím vám,“ hovořil třaslavým hlasem, „jednou padnou mříže, které nás hanebně oddělují od města, a když ne my, tak naši potomci vtáhnou do města a získají zadostiučinění za naši pohanu a ponížení!“

Průvod se zatím důstojně ubíral Dlouhou ulicí, která byla doopravdy dlouhá, protože spojovala Vydrickou bránu s Laurinskou. Několik kroků od Laurinské brány, v jejíž věži byla mučírna k vyslýchání zločinců, stál velký hostinec U divocha.

Tam se ubytovávali cizí diplomaté, kteří přijeli do Prešpurku všelicos vyřizovat, i domácí magnáti, když neměli nad Dunajem vlastní palác.

Alžběta Báthoryová si najala celé poschodí. Hajduci s Dorou a děvčaty se ubytovali vedle stájí v zadní části dvora, určené pro služebnictvo. Sotva hajduci vyložili vozy a vynesli truhly s šatstvem, skvosty a dary, přicházeli poslové rozličných vysoce postavených osobností, které v listech narychlo naškrábaných oznamovali Alžbětě Báthoryové, že jí dávají k dispozici své paláce i se služebnictvem a budou poctěni i vyznamenáni, jestliže bude pobývat pod jejich střechou. Ale ona pozvání slovy díků odmítala.

Už se silně stmívalo, když přišel hostinský, aby v pokojích vzácného hosta sám zažehl svíčky v masivních stříbrných svícnech.

Alžběta Báthoryová zvedla hlavu skloněnou nad stolem, na němž stál obrovský kalamář, držadlo s tuctem seříznutých brk, sypátko s jemným pískem na osoušení inkoustu a pečetní vosk. Hostinský postál před ní v uctivé vzdálenosti a beze slova čekal na rozkazy.

„Kteří páni se teď zdržují v Prešpurku?“ zeptala se.

Hostinský na to mohl pohotově odpovědět, protože si najal jistého věčného studenta, který byl pečený vařený ve všech lokálech, zkoumal ruch ve městě a neustále ho informoval, kdo zavítal do Prešpurku a kdo odtud zmizel.

„A palatin?“ zeptala se, když hostinský vyklopil všecky svoje vědomosti.

„Jeho Jasnost dnes ráno odcestovala.“

Nemile ji to překvapilo.

„Kam? A kdy se vrátí?“

„Do Vídně ke králi. Vrátí se nejdříve za dva týdny.“

„A hrabě Štefan Nyáry?“

Když hostinský odpověděl, že je v Prešpurku, propustila ho a řekla s úsměvem:

„Tak tvůj nastávající je tady, Eržiko!“

Eržiku její slova bodla.

Zapochybovala o svém odhodlání vdát se za každou cenu, které v ní vzbudila bolest zklamané lásky a vzdor. O veselost, radost z přítomnosti, jimž se oddávala na cestě z Piešťan, ji oloupilo nové, cizí prostředí a strach z budoucnosti. Neodpověděla, jen si v duchu představovala muže, kterému podle matčina výběru má dát svou ruku a srdce.

Alžběta Báthoryová v první chvíli zaváhala, jestli se nemá vydat do Vídně za palatinem. Ale pomyšlení na ránu, která ji zase začala pálit, a pohled na smutnou dceru, která potřebuje zapomenout a veselit se, ji utvrdil v rozhodnutí zůstat v Prešpurku a počkat tady na palatinův návrat. Ba měla z toho dokonce i radost že jí zbývá tolik času do setkání s palatinem. Zatím vyhledá věhlasného doktora, aby jí ošetřil a vyléčil zraněnou nohu, a postará se i o Eržičinu budoucnost. Po celé dva týdny bude chodit na návštěvy a zábavy, zase se zaskví ve své dávné slávě. Obnoví přerušené styky s předními rody, každému dá najevo, že už není tesknící vdova, zatrpklá samotářka, ale žena lačnící po životě.

A nový život se rozproudí i na zámku!

Bude zvát významné lidi, chystat zábavy a hostiny, o nichž se bude vypravovat po celých Uhrách. A vznešení hosté nebudou mít ani tušení o tom, co si lid vypráví o nocích v podzemí, když budou po zábavě klidně odpočívat pod její střechou. A nevyjdou z údivu, jak den ode dne krásní, stěží budou hledat slova, aby její krásu ocenili vždy novými výrazy a podobenstvími.

Eržika dlouho ležela s otevřenýma očima, a když večerní zvony smutně vyzváněly, srdce se jí svíralo bolem a pocitem osiřelosti. Kdyby byla v té chvíli přistoupila k matce, byla by při světle kahance viděla na její tváři šťastný úsměv.

Alžběta Báthoryová ulehla tak klidná a spokojená, jako už dávno nebyla.

Skálopevně věřila, že se jí všechny plány zdaří.

Zdálo se jí, že se v Prešpurku setkala s vytouženým neznámým. A ve snu ucítila na tváři jeho horoucí dech a vášnivé polibky.

MOTÝL VE SVĚTLE

„Poslechni, Doro,“ řekla Alžběta Báthoryová po týdenním pobytu v Prešpurku, „někdo musí zajet do Čachtic a přesvědčit se, co je nového, kolik přibylo služek a jestli, zatímco jsem pryč, moji nepřátelé nevystrkují růžky, abych věděla, s kým si mám co vyřídit, až se vrátím.“

„Sama se vydám do Čachtic, Vaše Milosti,“ odpověděla Dora ochotně.

„Na hajduky se nemůžeme spoléhat. Každý z nich by měl jedinou starost –

co nejdřív se vrátit do Prešpurku. Mají tu zlatý život, nemůžou si ho dost vynachválit.“

„Dobře, Doro, jeď sama. Hajduci jsou tu tedy opravdu spokojeni?“

„A jak! Vyfintění a popanštělí se jen povalují po krčmách, oplývají penězi, a ať se objeví v kterémkoli hostinci, hned se na ně lepí závistivé oči.

A oni pějí chvalozpěvy na svou paní a tím tu závist ještě zvětšují. Půl Prešpurku by se dalo najmout do služeb Vaší Milosti.“

„To se mi líbí, Doro. Tady máš peníze, rozdej je hajdukům. Ať mě velebí.

A ta dvě děvčata, co přišla s námi, odvez zpátky do Čachtic.“

Významně na Doru mrkla a ta se dovtípila, že děvčata je potřeba odvézt proto, aby deseti služkám najatým v Prešpurku v nestřežené chvíli neotevřela oči. Neodvážila se vyslovit svou obavu, protože Eržika stála vedle.

Dora se také hned vydala na cestu.

Eržika jí záviděla, že může odjet. Také by nejraději zmizela, ale nevěděla ani proč, ani kam, protože se bála hledat na tyhle otázky odpověď.

„Proč se tak mračíš, Eržiko?“ zeptala se jí Alžběta Báthoryová. „Co ti chybí, co by sis přála?“

„Nevím, mamičko. Jsem moc nešťastná. Tolik se mi tu stýská, až se mi svírá srdce.“

Matka po ní vrhla zkoumavý pohled:

„Nedivím se tomu, Eržiko. Žiješ tu jiným životem, než jsi žila ve Vrbovém.

Až si na něj zvykneš, budeš se v něm cítit znamenitě a uvědomíš si, že jsi vlastně teprve teď začala žít. Přijdeš na to, že život v té jednotvárné vesnici mezi ošuntělými, ubohými chalupami, mezi otrhanými, po krk zablácenými sedláky ani životem nebyl. Tam ti dny plynuly jednotvárně, před sebou jsi měla stále ty stejné, primitivní tváře a nezažila jsi žádné vzrušení. Bylo to tiché živoření, k jakému jsem byla dosud na čachtické zámku odsouzena i já.“

Eržika mlčela. Marně by vykládala, jak pohrdá prešpurským panským světem, jak touží po tom venkovském životě, který prý neposkytuje žádné vzrušení. Oč raději by kolem sebe viděla ty prý primitivní tváře otrhaných a po krk zablácených lidí! Marně by povídala, jak nenávidí navoňavkované, vyfintěné panáky, co se jí v směšných pózách klanějí a šeptají slova, kterým ani nerozumí, jenom cítí, že jsou prosáknuta jedem falše.

„Jsi jako motýlek, Eržiko,“ pravila matka po chvilce zamyšlení, „který ze tmy vletěl najednou do světla. Zrak máš ještě oslepený, hlava se ti trochu točí a ve světle se pohybuješ nejistě. Ale vyjdeš z tohoto omámení a potom se už necháš oslňovat jen vlastní krásou, která se dokonale rozvine až tady, kde najdeš lidi schopné ji ocenit, chápat a obdivovat.“

Přišel zástup švadlen.

V pokojích hostince U divocha se rozšustilo lehoučké hedvábí, rozprostřel se těžký brokát a samet, zabělely se krajky, rozezpívaly se nůžky, míhaly se jehly a obratné ruce šily z drahocenných látek skvostné šaty. Paní dohlížela na každý střih a steh. Pobízela i Eržiku, aby uplatňovala svůj vkus.

„Musíš být krásná, Eržiko, tak krásná, aby na tobě utkvěl každý, každičký zrak!“

Večer se kolem nich točilo deset služek.

„Vybírej si, Eržiko!“ povzbuzovala ji matka, když už byly oblečeny. Položila před dceru klenotnici. Eržika při pohledu na drahocennou nádheru, jíž byla schránka přeplněna, vykřikla a spráskla ruce.

„Můžu si vybrat šperk, který se mi zalíbí?“ ptala se nejistě.

„Ne jenom jeden, vyber si jich, kolik chceš, a už je sem nemusíš vracet, uložíš si je do své klenotnice.“

„Ale já přece nemám klenotnici! Dosud se mi ani nezdálo o tom, že bych mohla mít nějaké šperky!“

„Zaskoč si do svého pokoje. Co jsi neměla, teď máš!“

Odběhla do svého pokoje. Matka odtud zaslechla radostný výkřik.

Eržika spatřila na truhle umělecky vyřezávanou klenotnici. Z víka i ze stran se leskly různobarevné, pohádkově krásné drahokamy.

Ve vytržení chytila klenotnici do rukou, blaženě ji tiskla k hrudi, rozběhla se s ní k matce a zahrnula ji slovy díků.

„Jenom tolik neděkuj, Eržiko,“ mírnila ji, šťastná jejím štěstím. „Radši si vyber skvosty, protože bez nich by tvoje schránka byla jako studna bez vody, jako květina bez vůně.“

Eržika se zahleděla na hromadu skvostů. Prohrabávala se v nich bázlivě, jako by byly žhavé, vybírala z klenotnice náhrdelníky, náramky, prsteny, jehlice a sponky a rozkládala je po stole.

„Nevím, co si mám vybrat,“ hleděla na šperky jako omámená.

„Já ti vyberu!“

A Alžběta Báthoryová už na ni věšela náhrdelník, připínala jí brož, navlékala jí náramky a prsteny.

Rozradostněná Eržika se viděla v zrcadle taková, jakou si přála být ve svých nejsmělejších snech. Matka se na ní s potěšením pásla očima.

„Jsi krásná, Eržiko,“ uznávala radostně, „tak krásná, že jsem to ani netušila. Ženich, který je ti souzen, vzplane láskou na první pohled!“

„Dnes se s ním setkám?“ zachvěla se.

„Ano, dnes. Na zábavě u Eszterházyů!“

Zmocnila se jí zlá předtucha a strach před vybraným ženichem. Už se ze své krásy netěšila. Zamračila se a zdálo se jí, že lesk skvostů, které ji zdobí, pohasíná. V tu chvíli si začala přát, aby najednou tak zošklivěla, že by před ní ženich utekl.

Matku překvapila a podráždila náhlá Eržičina změna.

„Co je s tebou, Eržiko? Cožpak se netěšíš na skvělý život, který tě čeká, na ženicha z vysokého rodu, pompu a slávu, která tě bude provázet na každém kroku? Nebo už zase myslíš na toho zbojníka?“

Eržiku polil ruměnec.

V myšlenkách byla opravdu u Andreje Drozda, ale tak, že své hrdé srdce nutila nenávidět ho. Ale nenávisti bylo stále méně a hořkosti a smutku naopak přibývalo.

V jejích úvahách se zločin Andreje Drozda zmenšoval a pomalu v něm začínala vidět rytířský čin. Docházela k přesvědčení, že to odmítnutí vlastně nebylo odmítnutí, ale zřeknutí se. Nechtěl ji vzít s sebou, protože lásku mezi sebou, zbojníkem, a jí, zemanskou dcerou, miláčkem Alžběty Báthoryové, pokládal za absurdní.

Tuto skutečnost mu připomnělo setkání, při němž ji spatřil ve společnosti Alžběty Báthoryové. Choval se jako roztoužený milenec, sotva však uviděl čachtickou paní, zarazil se, zavanul z něho chlad. A Alžbětu Báthoryovou jenom kvůli ní neoloupil, jen kvůli ní nerozmlátil její kočár a nerozprášil průvod! Eržika ho udeřila a on ji za tu urážku nerozdrtil dlaněmi jako mlýnskými kameny. Ani brvou nehnul, jen se otočil a beze slova odešel. Jak tak uvažovala, mimoděk viděla jeho počínání ve stále krásnějších barvách a probouzely se v ní výčitky, že to byla ona, kdo se zachoval podle. Už litovala, že si předtím z uražené hrdosti přála jeho smrt.

„Proč mlčíš?“ Oči Alžběty Báthoryové zaplály hněvem. „To ti opravdu ten zbojník ještě pořád straší v srdci?“

„Nemluv o tom, maminko,“ prosila Eržika, „nepřipomínej mi Andreje Drozda.“

„Proč ho nemám připomínat?“ dotírala podrážděně. „Copak jsi ho ještě úplně nevymazala ze srdce nebo sis snad vdávání rozmyslela?“

„Ne, nerozmyslela. Vdám se! A nejradši bych se vdávala v Čachticích za hlaholu všech zvonů.“

Říkala to bez nadšení, jako když odsouzenec vyslovuje poslední žádost.

Svatbu chtěla mít v Čachticích jen proto, aby se o ní docela jistě dozvěděl Andrej Drozd. AH trpí taky on, když trpí ona. A v duši jí svitla bázlivá naděje, že jestliže ji miluje, v rozhodné chvíli vystoupí a nedovolí, aby ji k sobě připoutal přísahou věrnosti na celý život někdo jiný…

„Dobře,“ uklidňovala se matka, „stane se ti po vůli. Svatba bude v Čachticích, a jak si přeješ, rozhlaholí se všecky zvony. I umíráček…!“

„Ne,“ zvolala Eržika. „Nechci, aby umíráček plakal v den mé svatby!“

„Tak se mi zdá, že nechceš, aby umíráček provázel zbojníka do pekla!“

obořila se na ni matka.

„Nechci! Nechci, aby umřel v den mojí svatby a na tvůj rozkaz, maminko! Prosím tě, slib mi, jestli mě máš opravdu ráda, že kdyby se cokoli stalo, nebudeš chtít jeho smrt, a když ho tvoji lidé přemůžou, že mu daruješ život!“

Alžběta hořela hněvem, ale krotila se, protože Eržika, jak se tak k ní oddaně tulila, byla ztělesněná prosba. Cítila, že kdyby jí ukázala svou pravou tvář a pověděla, co si myslí, zase by se jí odcizila.

„Dobře,“ slibovala, „daruji mu život.“

A pohladila dceru po rozpálených tvářích. Její ruka byla chladná jako led a Eržika na ni pohlédla zpytavě.

Cítila, že matčin slib není upřímný…

NA ZÁBAVĚ U ESZTERHÁZYŮ

Od hostince U divocha se s důstojným rachotem rozjel parádní kočár.

Nemířil daleko. Jen asi do poloviny Dlouhé ulice, k paláci Eszterházyů.

V kočáře seděla v očekávání vzrušujících událostí čachtická paní a vedle ní s tlukoucím srdcem Eržika. I když žila v zemanském domě a vychovávali v ní zemanskou hrdost, svými touhami se ničím nelišila od neurozených družek. Nikdy se jí ani nesnilo o tom, že nádherně vystrojená a šperky ověšená půjde jednou na zábavu uherských velmožů do paláce hraběte Eszterházyho.

Ustrašeně si představovala život v paláci a houf hostí, kterými se dnes bude palác hemžit. Jak obstojí v tom vznešeném světě? Neudělá matce hanbu? Jak dopadne setkání s ženichem, hrabětem Štefanem Nyárym? Proč jí vybrala matka za muže právě tohohle člověka? Proč je tak pevně přesvědčená, že si ji vezme na její příkaz?

„Eržiko,“ ozvala se Alžběta Báthoryová, když se blížily ke krásnému paláci Eszterházyů, jako by četla v dceřiných myšlenkách, „jen nebuď v rozpacích, že se poprvé v životě ocitneš v tak velké a vybrané společnosti.

Chovej se tak, jak ti cit a vkus káže, já ostatně budu stále v tvé blízkosti.“

Matčina slova jí dodala trochu odvahy, ale strach a rozpaky se jí zmocnily znovu, když po matčině boku kráčela nádvořím paláce osvětleným pochodněmi.

Objevení Alžběty Báthoryové ve společnosti způsobilo senzaci. Všeobecně ji pokládali za samotářku, která žije téměř celý rok jen v Čachticích a ve vzpomínkách na mrtvého manžela.

Eszterházyové ji srdečně přivítali. Eržika při hraběcím latinském uvítání stála vedle matky jako na trní, protože rozuměla jen některým slovům. Hostitel líbal Alžbětě Báthoryové ruku, hostitelka ji objala a jako dávné přítelkyně se políbily.

Pak hostitelův zrak padl na Eržiku.

Tvář se jí zalila ruměncem.

„To je moje nejmilejší mladá přítelkyně, Eržika Príborská, dcera dobrého zemana z Vrbového!“ představovala ji Alžběta Báthoryová, a jako by chtěla ukázat, jak je jí milá, objala Eržiku a přivinula ji k sobě.

Vznešená společnost věděla, že Alžběta Báthoryová přijela do Prešpurku s dcerou prostého zemana, s níž zacházela jako se sobě rovnou, ale nečekala, že se s ní objeví i na zábavě u Eszterházyů. Vzbudila pohoršení. Hostitel byl v rozpacích, jak se k prostému děvčeti zachovat. Alžbětu Báthoryovou znal jako prchlivou ženu, proto se obával, že kdyby dal nějak najevo, že pokládá takové přátelství za nedůstojné jejího stavu a za beztaktnost uvádět takovou osobu do vysoké společnosti, mohla by uražená Alžběta Báthoryová vybuchnout.

Nerozmýšlel se dlouho. Obrátil se k Eržice a pověděl jí slovensky několik slov na uvítanou. Eržice se chvěla ruka, když mu ji podávala. Ještě více se začervenala, když hrabě podanou ruku políbil.

„Vítej, milé dítě!“ řekla blahosklonně hraběnka Eszterházyová, když pochopila manželovo chování a následovala jeho příkladu. Objala a políbila Eržiku.

To bylo znamení pro celou společnost, že je potřeba omluvit počínání čachtické paní i „vetřelkyni“. Zpočátku se urození těžko sbližovali s příslušnicí nižšího stavu, ale později především mladší páni rádi vyhledávali její společnost. Rojili se kolem ní, za hudby vídeňských hudebníků ji brali k tanci. Podmanila si je svou krásou a prostým půvabem svěžího mládí. Už byla rozkošnou mladou dámou, o jejíž přízeň je třeba bojovat.

Matka s potěšením a hrdostí pozorovala, jak skvěle se vžila do nového prostředí a jak houf jejích obdivovatelů roste. Také Alžběta měla dost obdivovatelů. Oslňovala je svou zralou krásou a důvtipem. Staří i mladí hojně vyhledávali její společnost, byli samá poklona, samý vybraný výraz, ztělesněný obdiv.

Mezitím se pátravě rozhlížela na všechny strany, jestli se někde přece neobjeví hrabě Štefan Nyáry. Vždyť kvůli němu se vydala na tuhle zábavu s Eržikou. Když se dlouho neukazoval, zeptala se hraběnky Eszterházyové, jestli se mu snad něco nestalo.

„Ó, když slíbil, přijde docela jistě, ubezpečovala ji hraběnka, „kdyby byl třeba na druhém konci světa. Odskočil si do Vídně za nutnou záležitostí, ale slíbil, že se stůj co stůj ještě dnes vrátí a přivede i vzácné hosty.“

A opravdu, zanedlouho se ve dveřích objevil asi padesátiletý štíhlý muž, neduživé postavy a ženských pohybů, hrabě Štefan Nyáry. Jeho vrásčitá tvář s tenkým nosem se sladce usmívala.

„Div jsem duši nevypustil,“ zabořil dlouhé tenké prsty do prořídlé zrzavé kštice a uhladil ji jako hřebenem, ,jak jsem pospíchal do vaší převzácné společnosti. Na svém bělouši jsem předhonil vůz hostů z Vídně, ten se sem nedokodrcá dřív jak za půlhodinu.“

Pružným krokem přecházel od dámy k dámě jako vtělená uctivost, strategickým pohledem okamžitě odhadl, které z nich se má poklonit dříve.

Ale ani v těch, které zůstaly nakonec, nevzbudil nelibost, protože v chvalozpěvech na jejich krásu stupňoval svůj obdiv a dávku poezie. Mužské členy společnosti pozdravil najednou, nejpřátelštějším hlasem, i když věděl, že jím všichni pohrdají. Nenáviděli jeho nemužné způsoby, jeho vybranou řeč, přeslazené, nikdy neustávající chvalozpěvy na dámy, jeho dvojsmyslná slova, za nimiž se vždycky skrývala nějaká narážka. Byl úlisný, vypočítavý, vzdělaností a znalostí řečí vynikal nad průměr. Díky těmto vlastnostem byl pro palatina i pro císařský dvůr ve Vídni v diplomatických službách nenahraditelný.

Byl také diplomatem ženských srdcí. Podmanil si každé, kterého se mu zachtělo. S obdivuhodnou vytrvalostí hledal i ze sta cestiček k němu tu pravou. A byl mlčenlivý jako hrob, nikdo ho nikdy neslyšel chlubit se milostným dobrodružstvím. Diskrétnost byla jednou z největších záruk jeho úspěchů a příčinou žárlivosti starých i mladých manželů. Nikdo neznal jeho milenky, nikdo o nich neslyšel, proto v srdci manželů, jakmile se dvořil jejich vyvoleným, hlodala žárlivost.

Když přišel, stáhla se čachtická paní s dcerou za sloup, aby ji hned nezpozoroval.

„To je on, Eržiko!“ stiskla jí ruku. „To je tvůj ženich!“

Zbledla. Její ženich. Tedy tenhle vyschlý, obstarožní zrzavý kavalír s tváří bledou jako vápno, co hopká kolem dam jako tanečnice a vychvaluje ženskou krásu jako kramář na trhu svoje mizerné zboží, tenhle člověk sršící úlisností a falší – to je její nastávající manžel!

Radši by si vzala hrnčíře z Vrbového, kterému už zbělely vlasy a který je pověstný tím, že se nikdy nemyje, jenom když ho Pán Bůh zastihne v polích a opláchne deštěm. Hrabě Nyáry – to jako by před sebou viděla Ficka v jiné podobě. Stejné pocity se v ní probouzejí při pohledu na Ficka, stejný mráz jí projíždí a cosi ji žene pryč.

„Drž se, Eržiko, neudělej mi ostudu!“ ozvala se Alžběta Báthoryová, když se společnost, která se shlukla kolem Nyáryho, už rozprchla. Vystoupila s Eržikou z úkrytu za sloupem.

Slídivé oči Štefana Nyáryho ji hned spatřily. Pospíchal k ní s nejradostnější tváří a z úst se mu sypala nejsladší slova o milém překvapení. Nazval ji čachtickým sluncem, které v Prešpurku zazáří jen jednou za deset let.

„Dost, dost, drahý příteli,“ zastavila s úsměvem proud jeho chvalozpěvu, „šetřte si zásobu krásných slova poklon pro svou ,s n o u b e n k u‘.“

Všeobecné vzrušení. Pro jakou snoubenku? Nejzatvrzelejší starý mládenec, který ženské jařmo chválí, jen když tlačí cizí krk, se chystá oženit?

Štefan Nyáry na ni vyvalil oči. Na chvíli ztratil řeč. Bledá tvář mu pobledla ještě více. Vytušil, že se na něj valí pohroma. Od Alžběty Báthoryové musí přijmout všecko, musí splnit každé její přání. Běda mu, jestliže ji rozhněvá a dožene k pomstě. Na celém světě se bojí jenom jí, jenom ona je schopna zesměšnit ho a zničit. Dotkl se zrakem Eržiky Príborské a trochu se vzpamatoval, když mu proletělo hlavou podezření, že právě tohle děvče mu určila čachtická paní za snoubenku.

Krásná je, krásná jako… Už hledal přirovnání, vžíval se do situace.

„Milý přítel Nyáry,“ oznamovala Alžběta Báthoryová s úsměvem, „chtěl dnes překvapit všecky známé oznámením svého zasnoubení. Aby překvapení bylo ještě větší a aby se na něm podílel i Štefan Nyáry, přivedla jsem jeho snoubenku a on to ani netušil. Cožpak ji nevidíš, milý příteli?“

Eržice se zatočila hlava, před očima se jí zatmělo. Jen pomyšlení na matčinu výstrahu jí dodalo tolik síly, že se neskácela na zem, ba dokonce s velkým úsilím se jí podařilo vynutit na tváři úsměv.

Hrabě Štefan Nyáry už byl ve své kůži.

„Ó, můj ubohý zraku!“ zarecitoval káravě. „Jedno slunce ho oslepilo tak, že nepostřehl druhé, které je ještě skvostnější a dražší, protože bude ozařovat jen můj život!“

A hned také přistoupil k Eržice. Podávala mu ruku jako ve snu. Políbil ji, s nejzdvořilejším posunkem nabídl rámě a odváděl si ji do tanečního sálu.

DVA, KTEŘÍ SE NECHTĚJÍ

Společnost se jen pomalu vzpamatovávala z překvapení. Některé ze starších dam hleděly za divnou dvojicí a bledly přitom nenávistí. Hrabě Nyáry byl jejich milencem, jedna o druhé však nevěděla, a všem stejně sliboval věčnou věrnou lásku …

„Hrajte, hudebníci!“ zvolal Nyáry a už také tančil s vnucenou snoubenkou.

Sebevědomě se rozhlížel, s úsměvem šťastného ženicha vydržel i nenávistí sršící pohledy zklamaných milenek. Už byl vyzbrojen a schopen bojovat proti všem narážkám štiplavých jazyků. Snoubenka, která se mu zalíbila na první pohled, se mu líbila pořád víc. Litoval, že přísná pravidla tance a mravy mu nedovolují pevněji ji k sobě přitisknout a pocítit chvění jejího svěžího, omamné kouzlo vydechujícího těla.

Vrtalo mu hlavou, kdo je vlastně ta jeho snoubenka. Ve vzpomínkách se zatoulal do vynikajících šlechtických rodin, jestli tohle rozkošné stvoření už někde neviděl, ale marně. Neuměl uhádnout její jméno, ani odhadnout velikost věna, vliv a moc nového příbuzenstva.

„Jak se jmenuješ, drahá snoubenko?“ zeptal se sladkým hlasem a pro pozorovatele s úsměvem, který dal tušit, že jí skládá nejněžnější poklonu.

„Eržika Príborská!“ odpověděla ustrašeně.

Zhrozil se. Z tváře mu zmizel blažený úsměv.

To jméno prozrazuje, že jeho nevěsta je dcerou nějakého pána z Nemanic! Proto celá společnost tak strnula! Představoval si, jaké následky by pro něho mohl mít tento sňatek. Pěnila se v něm krev, probouzel se vztek na Alžbětu Báthoryovou, že na něho nastražila takovou past, a tak ohrozila jeho postavení i kariéru.

„Proč se chceš za mě provdat?“ zeptal se chladně, i když se tvářil jako při vyznání lásky.

„Nechci se za vás provdat!“ ulevilo se jí, když svůj odpor mohla dát alespoň trochu najevo.

„To mě těší!“ odpověděl. A napomenul ji: „Ale usmívej se, jak se na šťastnou snoubenku sluší!“

„A vy mě chcete?“ osmělila se zeptat s tichou nadějí v srdci.

„Ne!“ odsekl krátce. Eržičino srdce poskočilo radostí, tvář ožila upřímným úsměvem.

„Ale,“ pokračoval, „nesmíme prozradit, že se nechceme vzít, to musí být na nějaký čas naším společným tajemstvím.“

„Slibuji vám to!“

Málokdy něco slíbila s takovou jistotou. Všecko udělá, jen aby se nestala ženou toho protivného člověka.

Hraběte jenom potěšilo, když mu při novém tanci odvedl snoubenku jeden z mladíků, který se odvolával na svůj dříve získaný nárok. Už měl vymyšleno několik plánů, jak vybruslit z povážlivé situace, třeba i za cenu cti a dobrého jména nechtěné nevěsty.

Pyšně si uvědomoval, že na něj dosud nikdo nevyzrál a že se zachránil už z horších šlamastik!

Chtěl jít rovnou k Alžbětě Báthoryové a požádat ji o vysvětlení, aby mu celá věc byla úplně jasná. Ale hned ho obklopili páni, kteří se v duchu upřímně radovali, že pořádně doplatil na nerozumný nerovný sňatek, i dámy, co hořely zvědavostí, jaká romantika se skrývá za osudovým sblížením světáckého hraběte s krasavicí z Nemanic. Ale hrabě Štefan Nyáry byl, jako vždycky v pikantních záležitostech, nesdílný a mlčenlivý jako hrob.

Potom se mu přece jenom naskytla chvíle, kdy se ocitl sám s Alžbětou Báthoryovou. Mezi tancem ji nenápadně vyvedl do tmavého výklenku.

„Vzácná přítelkyně,“ dal najevo své pohoršení, „dovolte, abych se zeptal, co znamená ta komedie, kterou mě nutíte hrát?“

„A vy zas dovolte, milý příteli, abych opravila vaše slova. Nejde o žádnou komedii. Se snoubenkou, kterou jsem vám vybrala, se oženíte a dost.“

„Nemůžete ode mě žádat, abych se zničil. Pro člověka mého stavu a povolání…“

„Mlčte!“ přerušila ho. „Chcete se chlubit, že stálá diplomatická služba vám nedovolí připoutat se k rodinnému krbu? Jste sukničkář! Sukničkářství je vaším povoláním, milý příteli, a s tím byste se těžko loučil.“

Sukničkář! To slovo mu vehnalo krev do tváří, zbavilo ho jistoty a přivedlo ho do rozpaků.

Nikdy se nikdo nedozvěděl o žádném jeho milostném dobrodružství.

Jenom jednou ho neštěstí tak pronásledovalo, že si ho při milování vyčíhali a přistihli, a to právě v čachtickém zámku… A strach, že by čachtická paní mohla tu příhodu – starou pět let – rozhlásit, udělal z něho povolnou loutku.

„No, no,“ pásla se na jeho rozpacích, „nevěšte hlavu, jako byste se chystal na popraviště. Nemyslím to s vámi tak zle, právě naopak, chci jen vaše dobro. Měl byste mi vlastně poděkovat, protože jsem vás skutečně vyznamenala, když jsem vám vybrala za ženu svou přítelkyni, kterou mám tak ráda, jako by byla mou nejmilejší dcerou.“

„Za vyznamenání jsem vám vděčný,“ usmál se trpce. „Radovat se však z něho nemohu, protože splnit vaše přání by znamenalo spáchat sebevraždu!“

„Jakou sebevraždu?“ smála se uštěpačně. „Pro stárnoucího donchuána, který se už dnes či zítra se všemi svými půvaby a schopnostmi rozloučí, znamená snad možnost připoutat k sobě roztomilé děvče a být jeho jediným majitelem a pánem, sebevraždu?“

Znuděně mávl rukou.

„Není růže bez trní!“ usmála se Alžběta Báthoryová ironicky. „No, proberme si pěkně po řadě okolnosti, jichž se lekáte. Že vaše nastávající je prostá zemanka? To by snad mohla být chyba. Ale jste diplomat, snadno jí vymůžete povýšení. Vlastně to ani není potřeba, vždyť sňatkem s vámi beztak získá hraběcí titul. A co znamenají obavy, že vaše dosavadní společnost se vás bude stranit, proti radostné skutečnosti, že jste šťastným manželem?

A dám vám k tomu dobrou radu: aby vás netrápilo, že se vás naše společnost straní, ukažte jí záda a cukrujte se se svou překrásnou mladou ženou!“

Pohrávala si s ním s viditelnou rozkoší:

„Musím vám připomenout ještě jednu okolnost, pro kterou vás neodsoudí ani nejzarytější nepřítel. Ba, nejenže neodsoudí, ještě si dokonce povzdechne, že nezištní rytíři dosud nevymřeli. Vaše snoubenka totiž nemá věno…“

„Ještě tohle!“ zaskřípal hrabě Nyáry zuby. „Ale nechme těch řečí, já se neožením!“

„A já vám říkám, že se oženíte!“

„Neožením, to je moje poslední slovo!“

„Oženíte, to je zas moje poslední slovo! Nezapomeňte, že opravdu poslední!“

„Domluvili jsme. Pojďme!“ chladně jí nabídl rámě, aby ji doprovodil do rušných sálů.

„Ještě ne,“ vzdorovala. „Ještě se vás chci zeptat, co byste řekl tomu, kdybych z hostince U divocha nechala zavolat Ficka?“

Uhádl, kam touto otázkou míří, ale předstíral nechápavost.

„Proč?“

„Aby přišel a nevybíravými slovy vyprávěl pro rozveselení naší vzácné společnosti, čeho byl svědkem jedné letní noci v Čachticích!“

„Aby vyprávěl, jak si na rozkaz své paní,“ podrážděně jí skočil do řeči hrabě Nyáry, „vyčíhal hosta u jedné ze služek – která, mimochodem řečeno, byla rozkošná – a potom zavolal svou paní, aby hosta při intimní zábavě, nedbajíc na dobrý vkus, překvapila a k zbláznění se řehtala nad rozpaky přistižených.“

„Ficko má dobrou paměť,“ strašila ho Alžběta Báthoryová, jako by si nevšimla ostří skrytého v podrážděných slovech. „Uměl by věrně reprodukovat vaše milostné vzdechy a řeči, z nichž by vaše milenky poznaly, jak ohebný a přizpůsobivý je váš jazyk, jak dovedete lichotit vznešené dámě i obyčejné ženské.“

Toho se hrabě Nyáry bál nejvíc. Alžběta Báthoryová by ho mohla vystavit posměchu. Děsila ho představa, jak by se mu smáli jakožto vychutnávači půvabů služky čachtické paní. A když si pomyslel, jak jím budou pohrdat jeho vznešené milenky, běžel mu mráz po zádech. Ale co je to všechno proti ženitbě se zemankou bez věna?

„Jak je libo!“ řekl odhodlaně, „pobavte společnost podle své vůle a vkusu!“

Alžběta Báthoryová se rozesmála:

„Máte před ženitbou s krásným děvčetem takovou hrůzu, že mě to až ohromuje! Radši snesete výsměch a pohrdání celé společnosti?“

„Ano,“ odsekl.

„Tak to vám prozradím, že můj sluha vůbec není v Prešpurku, i to, že jsem ani na chvíli nezamýšlela rozhlásit vaše čachtické dobrodružství.“

Pohlížel na ni nechápavě.

„Ale,“ pokračovala už přísným hlasem a znova mu začala tykat, „s Eržikou se oženíš, a když ne, odvedou tě odtud k úžasu všech hostí rovnou do žaláře!“

Hrabě Nyáry se polekaně rozhlédl, jestli výhrůžku náhodou nezaslechli milenci ve výklenku nebo špehové.

„Tišeji, tiše!“ napomenul Alžbětu Báthoryovou pobouřeně. „Co vám dává právo hrozit mi žalářem?“

„Mně nic, milý příteli, ale soudci! Jsou všelijaké, podle mínění některých i celkem nevinné obchody a obchůdky. Ale zákon je přísně trestá.

Ó, vy perlo diplomacie, styďte se! Jak jste mohl být tak nepředvídavý a sám připravit proti sobě důkaz?“

ZRÁDNÝ PERGAMEN

Hrabě Štefan Nyáry stál vedle Alžběty Báthoryové jako omráčený. Ne a ne se dovtípit, kam čachtická paní míří. Nejistota ho tak mořila, že vzrušeně přešlapoval z nohy na nohu a ruce se mu třásly. Nejraději by jimi tu ženu, která si s ním takhle pohrávala, zaškrtil.

„Povězte, konečně, na co narážíte!“ vyhrklo z něho.

„Tišeji, milý příteli! Tiše! Zase zapomínáte na opatrnost, které není nikdy nazbyt. Hned se dozvíte, oč jde. Nemohl byste mi povědět, kde a v jaké podobě vzkvétá za našich časů obchod s ženami a děvčaty?“

Zbledl.

„A kolik platí,“ pokračovala ostře, upírajíc na něj zrak, „kolik platí novozámecký turecký paša, který nenávidí jinověrce, ale zbožňuje ženy, za křesťanskou ženu nebo děvče a kolik by zaplatil, kdyby mu někdo najednou nabídl tucet křesťanek?“

Alžbětu Báthoryovou pohled na oběť, pořádně přitisknutou ke zdi, dráždil k smíchu.

„Tak co, ztratil jste řeč, přítelíčku?“

„Zdá se mi, že jste s tím obchodem sama dobře obeznámena a nejste odkázána na mé skromné vědomosti!“ překypoval vztekem hrabě Nyáry.

Ještě nevěděl, co vyslídila o jeho obchodech, a dával si pozor, aby něco neopatrně neprozradil, nebo jí nedal možnost vytušit, o čem ještě neví.

„Ano, ano, příteli,“ ušklíbla se, „o obchodě se ženami vím leccos. Není divu, když o tom mám skvělou listinu, jejímž autorem jste vy, diplomat…“

A už také rozvinula úzký proužek pergamenu a přidržela ho před ním tak, aby na něj dopadlo bledé světlo, linoucí se oknem do výklenku.

Když ten proužek spatřil a bleskurychle po něm přejel očima, přiskočil k ní, chytil ji za ruku a chtěl jí pergamen vytrhnout. Ale ona ho volnou pěstí tak udeřila do prsou, že odvrávoral o pár kroků dál.

„Bestie!“ zachrčel a chytil se za hlavu. Všechno se s ním zatočilo.

„Toho jste mohl být ušetřen, milý příteli,“ hovořila s úsměvem, který už byl vynucený, protože jeho útok ji podráždil. „Máte štěstí, že se to stalo beze svědků, jinak bych se musela veřejně pohoršit nad vaší dotěrností.

A nevím, jestli byste někomu imponoval tím, že jako ženich roztomilé nevěsty bezostyšně nadbíháte vdově.“

Sršícím zrakem na ni bezmocně hleděl, jak klidně svinuje pergamen a strká si ho za ňadra.

Je jí vydán úplně napospas. Ten dokument, který má v moci, znamená pro něj největší nebezpečí.

„Tak povězte, Štefane Nyáry, oženíte se?“

Stála vedle něho vyzývavě.

„Ožením!“ zaskřípal zuby.

„Tak je všechno v pořádku. A už je nejvyšší čas vrátit se do společnosti.

Jste nějak roztržitý, milý příteli. Stojíte zahleděn před sebe jako sloup a zapomínáte mi nabídnout rámě. Pojďte, pojďte, milý příteli.“

Po chvíli zavedl hrabě Eržiku do stejného výklenku.

„Chci si s tebou nerušeně promluvit o tom, jak uniknout téhle svatbě z donucení.“

„Vždyť je to jednoduché: nevezmete si mě!“

„Nemůžu si tě nevzít. Všecko se zvrtlo tak, že se s tebou musím oženit.“

„Proč?“ děsila se Eržika.

„O důvodech ti nemůžu vyprávět, na nich konečně ani tak nezáleží. Náš osud je v tvých rukou a naše společná záchrana je v tom, když zmizíš! Ano, musíš zmizet. Není jiného východiska.“

„Kam?“ probouzel se v ní strach, cítila, že hrabě by byl všeho schopen, kdyby mu nějak odporovala.

„Kam chceš. Hlavní je, aby o místě, kde budeš, nevěděla čachtická paní, ani nikdo takový, kdo by jí to mohl prozradit.“

„Nevím, kam bych mohla zmizet.“

Přistoupil k ní docela blízko a zkoumavě jí hleděl do očí, jako by z nich chtěl vyčíst její myšlenky.

„Pověz, nechceš se za mě vdát proto, že máš milého?“

„Ano, proto,“ odpověděla. Horkost se jí rozlila celým tělem a tvář vzplála ruměncem.

„Nemohl by tě tvůj milý unést, kdyby to mělo být třeba s mou pomocí?“

„Ne, on by mě neunesl.“

„Když tě miluje, určitě tě unese. Postarám se, aby se dozvěděl, že tě chtějí provdat proti tvé vůli a že tě před sňatkem může zachránit jenom on, a to jedině únosem.“

„Nevím, jestli mě miluje.“

„Uvidíme!“

„Ale nechci, aby ho někdo přemlouval, aby mě unesl. Zakazuji vám to!“

„Tak se chceš za mě vdát?“

„Ne, ne.“

„Musíš tedy souhlasit se vším, co podnikneme, protože jinak si tě musím vzít i proti své vůli. Stát se tak tvým otcem, na to bych ještě přistoupil, ale manželem…“

Místo otcem chtěl původně říci milencem, ale včas se zarazil.

Vrátili se mezi hosty. Hrabě Nyáry trochu uklidněn nadějí, že se mu podaří přimět milého k činu, Eržika znepokojená, plná obav.

„Usmívat se, usmívat!“ šeptal Eržice a sám jí dával příklad, jak oklamat celou společnost.

I Alžběta Báthoryová se usmívala.

„Náš přítel Nyáry má neslýchané štěstí,“ poznamenala tak, aby to zaslechl i on, když tančil blízko ní a třech jejích společníků.

„Nejlépe by se hodil za otce mé milé přítelkyně a on se zatím stává jejím manželem!“

„Jaké věno dostane, jestli se smím ptát?“ ozval se jeden ze zvědavých společníků.

„Žádné!“

Společníci čachtické paní se rozesmáli tak hlasitě, že se pozornost celého sálu obrátila k nim.

Hrabě Nyáry slyšel ten rozhovor a vycítí i škodolibost z výbuchu smíchu, přesahujícího hranice slušnosti. I když se usmíval, jako by si ničeho nevšiml, zaťal zuby a Eržičinu ruku mimoděk stiskl při tanci tak, že na něj pohlédla s polekanou výčitkou.

Proč ho Alžběta Báthoryová nutí do tohohle sňatku? To byla otázka, která mu neustále vrtala hlavou. Ale odpověď nenašel.

Z ulice sem dolehl dupot koní a hrčení vozů.

V sálech zavládlo vzrušení. Přijeli hosté z Vídně. Dámy to potěšilo, protože noví hosté byli samí muži, a tak jim přibylo rytířů, a páni zase byli rádi, že se dozví nejčerstvější klepy kolem císařského dvora a zprávy z Vídně i ze světa.

Když se hosté hrnuli do síní, Alžběta Báthoryová s lhostejnou tváří stála stranou. Většinu příchozích znala jen podle jména a pro ni přírůstek společnosti a oživení zábavy neznamenaly nic. Nepřišla se sem bavit. A svého cíle už tady dosáhla. Mezi někdejšími přáteli a známými cítila nudu, dlouhé odloučení je úplně odcizilo. Dobrá nálada byla příhodná jen k tomu, aby snáze křísila stará přátelství a navazovala nová.

Vcházel poslední host.

POSLEDNÍ HOST

Sotva Alžběta Báthoryová spatřila příchozího, tvář se jí protáhla, oči rozšířily, krev se jí nahrnula do obličeje a najednou vykřikla jako ve strašném vidění.

Všichni ji pozorovali se zatajeným dechem. Obešly ji mrákoty. Zrudlá tvář jí ve chvíli zbledla, oči se zavřely a padala jako podťatá. Překvapený společník ji zachytil a přiběhla k nim vyděšená hostitelka.

Ve dveřích zůstal stát zaražený a zbledlý tajemník palatina Thurza, Juraj Závodský, muž mohutné postavy. Z jeho okrouhlé, plné tváře zářily černé, hluboké oči a nad nimi se bělalo vysoké čelo, které počínající pleš ještě zvyšovala.

Oči hostí jako by hledaly souvislost mezi tajemníkovým příchodem a podivnou mdlobou, obracely se hned na Juraje Závodského, hned na Alžbětu Báthoryovou, kterou její duchapřítomní společníci už odnášeli.

„Do hostinského pokoje,“ vedla je hraběnka Eszterházyová, „nebo tam ne, raději do naší ložnice. Tam je úplně ticho, nedoléhá tam hudba a hluk!“

„Pojď!“ vyzval hrabě Nyáry Eržiku, „tvoje místo je teď u tvé přítelkyně.“

Eržiku matčiny mdloby postrašily. Byla mu vděčná, že ji vytrhl z nerozhodnosti, a jemu zase přišlo vhod, že s ní může jít k Alžbětě Báthoryové.

Rozhodně jí chtěl být nablízku. Bál se, že jí zrádný proužek pergamenu vypadne ze záňadří, nebo se dostane do nepovolaných rukou, až ji budou křísit z mdlob. Přitom se vzrušoval nadějí, že se mu snad podaří zmocnit se vlastního dopisu, který by ho mohl zničit. Jeho strach i naděje byly však marné. Proužek pergamenu nevypadl a živůtek nebylo třeba rozpínat, protože paní přišla k sobě, sotva ji posadili a přitiskli jí k nosu silnou voňavku.

Společnost byla pod dojmem nepříjemné události zamlklá, ale jen do té chvíle, než přišla mezi hosty hraběnka Eszterházyová:

„Chválabohu nic se nestalo. Chudinka Alžběta si stěžuje na své rozmarné srdce. Bohužel náš milý host se už mezi nás nemůže vrátit, i když se cítí dobře. Prosí váženou společnost o prominutí, že se předčasně vzdálí.

Obává se, že by se záchvat mohl opakovat.“

Palatinův tajemník byl zachmuřený a každý, s kým přišel do styku, měl dojem, že ho něco trápí. Neuměl se přetvařovat, nedokázal maskovat svou mrzutost. Ale znali ho, rozladění připisovali úředním trampotám.

Alžběta Báthoryová už seděla v křesle a usmívala se.

Zmocnila se jí taková radost, že výbuch ulehčujícího smíchu mírnila jen s velkým úsilím.

Po dlouhá léta netoužila a nečekala nadarmo, její sny se splnily. Byla v pokušení vzchopit se a utíkat do síní paláce k svému vytouženému neznámému. Nemůže se s ním však setkat před svědky, protože by k němu nedokázala být tak lhostejná, jak by chtěla být, když nechce vyzradit svou lásku.

Cítila, že kdyby se s ním měla uvítat, nebyla by s to se opanovat a utajit své city. Proto řekla paní domu, že odejde.

„Už mi nic není, opravdu nic,“ usmívala se na ty, kteří si o ni dělali starosti, a rukama, rozechvělýma utajovaným vzrušením, přivinula k sobě Eržiku. Spatřila po chvílí i hraběte Nyáryho. Sáhla za ňadra, nahmatala tam pergamen a usmála se na hraběte. Vyčetl z jejího ironického úsměvu, že uhádla, proč je u ní a na co číhá.

Zpozorovala i svého společníka, který ji zachytil, když omdlela.

„Milý příteli, odpusťte, že jsem vám byla na obtíž. Jen mi na rozloučenou povězte, kdo byl ten poslední host, kterého jsem já, čachtická poustevnice, viděla poprvé v životě, a pak vás s díky propustím z rytířských služeb.“

„Je to Juraj Závodský, palatinův tajemník.“

„Á, podle jména ho znám už dávno. Bohužel ještě jsem neměla to štěstí setkat se s ním osobně. Povězte mu, prosím, že jeho příchod nebyl příčinou mé mdloby, aby si zbytečně nedával vinu. Jeho zjev není příšerný, aby někoho vyděsil k mdlobám, právě naopak, je co nejpříjemnější a nejroztomilejší. Jsem přesvědčena, že kdyby byl přišel d ř í v e a ne tak p o z d ě, mé vrtošivé s r d c e by nezačalo tak trucovat.“

Když hraběnka Eszterházyová uklidnila hosty a vrátila se do ložnice, Alžběta Báthoryová vstala a rozloučila se.

Zavěšena do Eržiky pospíchala pryč, jako by dům za ní hořel, a do připraveného kočáru nastoupila bez jediného ohlédnutí. V kočáře seděly beze slova. Eržika mlčela, protože se bála, že prozradí svou úzkost a strach před budoucností i odpor k vdávání. A její matku zcela zaujaly vlastní myšlenky a plány. Radost z vytouženého setkání se jí mísila v srdci s obavou, zdali dávný chvilkový milý už na ni nezapomněl, a když ano, jestli se podaří vzkřísit v něm už mrtvé city. A pochybnosti se střídaly s jistotou, že se jí podaří získat jeho lásku.

Když si představila svůj život prozářený láskou, rozpalovala se nevýslovnou rozkoší a svět se kolem ní halil do růžové mlhy.

Dosud nežila, teprve teď začne žít!

Kočár zastavil před hostincem U divocha a po chvíli zmizel v temné bráně. Alžběta Báthoryová odvedla Eržiku do pokoje, pomohla jí při svlékání, uložila ji do postele, přikryla a políbila.

Eržika slyšela z vedlejšího pokoje šustění šatů, když se matka svlékala, vrzání podlahy, jak neklidně přecházela sem tam, i skřípot postele, když si lehala.

Zdálo se jí zvláštní, že v téhle chvíli nedokáže myslet na sebe a na svou budoucnost, ale jen na matku, která jí připadala tak náramně záhadná a nepochopitelná. Bolelo ji to, zpytovala své city. Má ji opravdu ráda? Na tuhle otázku hledala odpověď. Vzpomínala na otřesné události na zámku, na nešťastné švadleny, viděla před sebou matku posedlou podivnou zlobou a krutostí i oplývající mateřskou láskou, odhodlanou k největší oběti. A viděla ji bezohlednou, hotovou pošlapat její srdce, když ji nutila vzít si toho odporného člověka. Nevěděla, co si o ní má myslet, za co ji chválit a obdivovat, za co odsuzovat a zatracovat. Nevěděla, jestli ji má ráda, jen stále určitěji a jasněji cítila, že ji lituje. Lituje jakousi bolestnou, mučivou lítostí.

Pojednou se posadila v posteli pod růžovým baldachýnem a napjatě naslouchala.

Zaslechla pláč.

Uvědomila si, že to ve vedlejším pokoji pláče matka. Přiběhla k ní, sedla si na pelest její postele, objala ji a líbala.

„Maminko, co ti je?“

A hrdlo se jí svíralo, sliny v ústech hořkly, do očí se tlačily slzy.

,,Ó, Eržiko, jsem šťastná i hrozně nešťastná!“

A objala dceru, tiskla ji k sobě a líbala.

„Eržiko, dnes jsem našla tvého otce!“

„Mého otce!“

I Eržika se rozplakala.

Matka i dcera plakaly v pevném objetí a tiché paprsky rozesmátého měsíce se kradly pod nebesa postele a pokrývaly plačící ženy měkkým svitem.

13

Vykradená klenotnice

ROZHNĚVANÍ SLUŽEBNÍCI

„Na zámku je všechno v pořádku?“

„Všechno je v pořádku, jen pandurský kapitán záhadně zmizel.“

„Kolik děvčat najaly?“

„To se ještě neví. Ženské se dosud nevrátily.“

„A zbojníci?“

„Po zbojnících není ani stopy.“

„Ani jednoho nelapili nebo nezabili?“

„Ani jednoho.“

„Ještě nedělali zátah?“

„Ne. Panduři jsou bez kapitána bezradní.“

To Dora Sentešová, která vletěla do zámku nečekaně jako jestřáb, kladla takhle služebnictvu otázku za otázkou. Dávala mu najevo, že osud všech závisí teď jen na ní. Běda tomu, na koho bude muset paní žalovat.

Ilona Jó a Anna Darabulová byly zakřiknuté a dráždilo je, že se tady Dora roztahuje a všem rozkazuje. Ficko se na ni jen uškliboval a nepospíchal s odpověďmi na otázky. Potom, když už se Dora všecko dozvěděla a s velitelskými posunky si prohlížela zámek, jak pokročilo bílení, malování a velký úklid, teprve tehdy se Ficko dal do řeči. A to tak, že Iloně a Anně poskakovalo srdce radostí.

„Chudinko Doro,“ ušklíbl se, „hraješ si na velkou paní, ale věř mi, že bych nechtěl být ve tvé kůži.“

„O mě se neboj, já si dám pozor!“

„No, jen aby! Jak jsi velká a silná, tak budeš mít malou dušičku, až na tebe začne paní křičet. Věru, nepřineseš jí nejpříjemnější zprávy, a to si odpykáš, he -he -he! Zmizení kapitána…“

„Mám je snad já na svědomí?“

„Kdo ví, jestli ho neschováváš pod sukní…“

Dora po něm vrhla zuřivý pohled.

„Nedopaluj mě, Ficko, nebo dostanu chuť po něm slídit a ty ještě pohoříš! Opravdu nevíš, jak zmizel?“

„Ale nechme kapitána na pokoji,“ mávl rukou Ficko. „Snad si jen odběhl ke své rodince do Prešova, he -he -he, a vrátí se, ani se nenadějeme. Máme však taky jiné starosti, Doro. Kdy se chceš vrátit do Prešpurku?“

„Zítra ráno!“

„Tak to už budeš moci paní zvěstovat, jestli ovšem radši neutečeš do světa, že umřel, tichoučce umřel bez jakékoli pomoci, celým světem opuštěný…“

„Kdo?“ zděsila se Dora.

„Vihar!“ odpověděl a dusil smích.

Dora zbledla:

„Proboha! A co se mu stalo? Není pomoci?“

„Čert ví. Hází sebou jako vzteklý, chřípí má zpěněné, pohrdá i nejlepším ovsem, nežere a jen hubne. A jestli mu není pomoci? Chvála bohu, teď už je! Přišla jsi ty a zachráníš ho, he -he -he!“

„Nežertuj, Ficko!“ zakřikla ho Dora už docela krotce.

„Je třeba zavolat zaříkávače, třeba ho někdo uřknul. Možná že by pomohla Majorová…“

Ficko se rozřehtal.

„Ty si snad myslíš, že se najde člověk, který by se odvážil Vihara léčit?

Kdo by se přiblížil k nešťastnému koni beze strachu, že paní na něj svalí vinu za to, že kůň natáhl kopyta? Ne, nechci být špatným prorokem, třeba Vihar ještě nezdechne, vydrží, než se paní vrátí.“

„Radši ne!“ lekala se Ilona.

„To by byl opravdový soudný den,“ trnula Anna. „Zle by nám bylo všem, kdyby Vihar zdechl, až se paní vrátí.“

„Prý zdechl!“ cenil Ficko zuby. „Mluvíš o něm jako o zvířeti a zapomínáš, že Vihar je víc než ty a my ostatní s tebou tady na zámku…“

„AH zdechne, nebo umře, to je mi jedno,“ durdila se Anna. „Je ale jisté, že když Vihar nezajde dřív, než se paní vrátí, bylo by pro nás nejlepší prchnout a už se nikdy v čachtickém zámku neukázat.“

„Neplašte se,“ povídal Ficko. „Jsem přesvědčen, že Vihar se nedožije návratu paní, tak můžete počítat, že se vyzuří a vztek ji přejde v Prešpurku.

Pro nás už zůstanou jenom mráčky a menší hromy, jak už jsme na ně zvyklí.“

„A já si to mám odnést!“ zhrozila se Dora.

„Pravdaže ty,“ ušklíbl se Ficko. „Jsi přece tak silná, že by i opravdické hromy do tebe mohly třískat.“

Anna a Ilona už zapomněly na vlastní nebezpeči. Rozjařily se ze škodolibosti, že si Dora sama odskáče Viharovu smrt. Scvrklé tváře se jim brázdily kradmými úsměvy, jimiž skrývaly chvilkové spojenectví proti třetí sokyni.

„Ficko,“ prosila Dora, „poraď mi, co mám dělat. Ty máš vždycky nějaký nápad a víš, jak se dostat z kaše.“

„Vidíš, Doro, to už je jiná písnička, tu jsi měla zpívat na začátku a nevytahovat se. Ale odpustím ti tu pýchu. Tak poslouchej! Když se paní rozčertí, a aby nezuřila na tebe, musíš na někoho svést, že Vihara otrávil.“

„Na koho, proboha?“

„Máš z čeho vybírat. Kdybys chtěla poslat Ilonu mezi nebožtíky, řekla bys, že Ilona, kdyby ses chtěla zbavit Anny, řekneš, že nádherného koně otrávila ona.“

Ilona a Anna vyskočily.

„No, no, jen se neplašte, přece jen žertuji,“ krotil je Ficko a Dora už zase na ně pohlížela zvysoka.

„Poslechni, Doro,“ ulevovala si v hněvu Anna, „mohla bys právě tak vykládat, že travičem je Ficko, a tím by ses asi dostala k pravdě nejblíž!“

Do Ficka jako by střelil. Vyskočil.

„Tu máš!“ zařval, ohnal se a vší silou ji pěstí udeřil do obličeje. „Podruhé si dej pozor na hubu, když nechceš, abych ti ji rozmlátil!“

Anna se zakymácela a dopadla na zem. Hned se však sebrala a probodávala Ficka nenávistí sršícíma očima. Pohrozila mu zaťatými pěstmi:

„Počkej, Ficko, to ti nezapomenu!“

„Nevyhrožuj, nebo ti tlamu zalepím pěstí!“ zavrčel na ni.

„Nehádejte se!“ obořila se na ně Dora. „Ficko, tak už konečně pověz, na koho mám tedy svalit vinu?“

„Na pandurského kapitána!“

„Jenom jestli mi paní uvěří?“ strachovala se.

„To už je tvoje starost. Pověz jí, že se takhle pěkně odvděčil za důvěru, kterou v něj skládala. Jemu dala Vihara do opatrování a on ho taky pěkně opatroval. Proto zmizel jako duch. Když ti paní nebude věřit, můžeš jí ještě povědět, že já jsem na vlastní oči viděl, jak dával Viharovi jed. Přiskočil jsem, vrhl se na něj, ale už bylo pozdě. Kůň otrávené žrádlo zhltnul. I kdybych tomu byl zabránil, kůň se už stejně nedal zachránit, protože to nebyla první dávka.“

Dořina tvář se rozjasňovala.

„Jenom to kapitánovi pořádně zavař,“ nabádal ji Ficko. „A dej si velký pozor, protože je to všemi mastmi mazaný chlap. Viděla jsi, jak mě paní kvůli němu nechala zmlátit. Něco takového by se mohlo stát taky tobě. Proto se hned odvolej na mě a bylo by dobré, kdyby to dosvědčila taky Ilona a Anna.“

„Já svědčit nebudu!“ zakřičela Anna Darabulová. „Nebudu hasit, co mě nepálí!“

Ilona už změnila smýšlení, uznala, že je výhodnější držet s Dorou a Fickem než s Annou.

„Já dosvědčím, že jsem s Fickem koukala na to, jak kapitán dával Viharovi jed!“

„A já,“ volala Anna, „dosvědčím, že jste lháři! A přísahám, že vypátrám, kdo má Vihara na svědomí. A povím to paní.“

„Nic nevypátráš!“ zaťal Ficko pěsti. „Jen se opovaž, rozmlátím ti čumák.“

Anna se zlostně rozesmála:

„Prozrazuješ se, Ficko, jako úplný začátečník. Už vidím, že toho traviče nějak moc dobře znáš…“

Ficko se zarazil, uvědomil si svou neopatrnost.

„Nic neprozrazuji,“ krotil se, „radím ti, Anno, abys držela jazyk za zuby, a když ne, můžu začít mluvit taky já a ty se nedožiješ rána.“

„Vím, zakroutil bys mi krkem, kdybych si to dala líbit,“ odsekla mu.

„Naposled ti říkám: umoudři se!“ napomínal ji Ficko. „Nebudu si špinit ruce takovou čarodějnicí, když vím, že stačí, aby se mi zachtělo, a ještě tuhle noc dostanou zástupy Čachtičanů hroznou chuť stáhnout ti kůži, zpřerážet hnáty a rozšlapat tě jako zmiji!“

Ilona a Dora hleděly na Ficka s hrůzou. Co má za lubem? Mluvil mírným hlasem, utajoval hněv, jenž v něm kypěl. Dokonce se při své hrozbě usmíval, ale ženy cítily, že prahne po pomstě a že už ho ani není třeba příliš dráždit, aby se jeho slova stala skutkem.

Také Anny se zmocnila hrůza, ale držela se:

„Chvástáš se! Žvaníš do větru! Chtěla bych vidět jak bys na mě mohl poštvat celé Čachtice!“

„Nedělám s tím tajnosti,“ ušklíbl se Ficko. „Řekni, pekla jsi dnes ráno ořechové koláče?“

„Pekla.“

„Tak vidíš! Stačí, aby se v Čachticích dozvěděli, že jsi dneska ráno pekla ořechové koláče…“

Anna zbledla.

„Ďáble!“ zakřičela na Ficka.

„Jaké koláče?“ ptala se Dora.

„Tak se na to podívejme,“ zasmál se Ficko, „rveme se tu, hašteříme a ještě jsme ti ani neřekli, že budeš mít pro paní taky zprávu, která ji jistě potěší.“

„Jen mluv, mluv!“ dychtila Dora.

„Budeš moci paní zvěstovat, že farář Jan Ponicenus už není mezi živými.

No, teď ještě asi je, nevím to jistě, ale do rána, a když ne do rána, tak do zítřejšího večera vymře celá fara, protože dříve nebo později dostanou chuť

na ořechové koláče, jaké umí upéci jedině Anna.“

Dora se dovtípila.

„A neměli na faře podezření, že koláče jsou otrávené? A je ten jed účinný?“

„Že je účinný,“ řehtal se Ficko, „na to dám krk. Majorová se ve svém řemesle vyzná a vždycky uhádne, jakou medicínu potřebujeme. K prášku, který jsem od ní dostal, jsem dal kočce jen přivonět a už natáhla brka.“

„A pověz, Ficko, jak jste to udělali?“

„Docela jednoduše, Anna zadělala na těsto, rozlouskala ořechy a nasypala tam zázračný prášek. Neměj žádné strachy. Udělala to, byl jsem u toho.

Koláče vyndala z pece, červeňoučké, baculaté, vonící jedna radost. Jen se do nich zakousnout. Pak Anna poslala jistou poddanou: ,Tu máš, odnes to ctihodnému pánovi, ať si pochutná. Napekla jsem toho tolik, že nevím, co s tím. Jenom neříkej, že je to ze zámku, aby si nemyslel, že se mu snad chceme vlichotit. Pověz radši, že se mu chceš sama zavděčit.‘ Poddaná ořechové koláčky odnesla, a jak ji znám, ani jí nebylo třeba přikazovat, aby vykládala, že ten dar je od ní.“

Všichni se rozesmáli, jen Anna zamračeně hleděla před sebe.

„Koukněte na Annu,“ ukázal na ni Ficko prstem, „zdá se, že je jí faráře líto!“

„Faráře ne,“ odsekla mu, „ale koláčů, že jsem z nich nedala stranou taky pro tebe. Přesvědčila jsem se, že by sis je opravdu zasloužil‘ “

ÚTOK NA ZÁMEK

Hádka začala znovu, ale když do čeledníku vstoupil Pavel Lederer, hned zase ustala. Zachmuřeně, beze slova se posadil na lavici a ozval se teprve tehdy, když zvědavost žen a Ficka vybičoval do krajnosti a když už na něj ostře doráželi otázkami, aby pověděl, co se stalo na faře.

Poslali ho totiž na faru, aby se dozvěděl, jak to dopadlo s koláči. Jeho varování došlo faráři včas, takže na darované ořechové dobroty nikdo chuť nedostal.

„Nic, nic se nestalo, bohužel,“ vyprávěl a znamenitě přitom předstíral lítost a hněv nad zmařeným plánem. „Na faře jsou neslýchaně opatrní. Koláče jim byly podezřelé, ani se jich nedotkli. Zrovna když jsem přišel na faru, přivedl farářův pacholek obecního pastýře s tím psiskem Bundášem, co ho prašivina důkladně zřídila.

,Slyšel, jsem,‘ řekl farář pastýři, ,že nevíš, co bys udělal s Bundášem, je ti líto ho zabít. Tak já mu pomůžu. Dostane medicínu, že mu už nebudou chrastit kosti, a nebudeš s ním mít starosti.‘

A hodil psovi rozkrájený ořechový koláč. Pastýři v první chvíli zazářily oči radostí, že se jeho nešťastný pes dožil takové dobroty, ale pak k němu přiskočil a odháněl ho:

,Jedeš, na tom si můžu pochutnat i já!‘

,Nech ho!‘ zadržel ho farář. ,Nezáviď Bundášovi.‘

Pes ještě ani nesežral všecko, co mu hodili, a už padl na zem a házel sebou, jako by mu vlci rvali vnitřnosti. Hned bylo po něm. Pastýři vyhrkly slzy a vzdychl si, jak mohl Bundáš po takové dobrotě zahynout.

A teď,“ vyprávěl Pavel Lederer, „se už po Čachticích rozneslo, že ze zámku chtěli faráře otrávit. Nastává velké pobouření. Ještě když jsem byl na faře, sbíhali se tam lidé, prohlíželi si Bundáše i zbylé kousky koláče, na-dávali a kleli. Vtom na mě někdo ukázal prstem: ,Tenhle je taky ze zámku!‘

Pokládal jsem za dobré zmizet, protože se ozvalo zlověstné mručení a začali se proti mně zdvíhat pěsti. Pár chlapů se za mnou rozběhlo, ale farář je zadržel. Dnešní noci bude nejlepší nezamhouřit ani oka. Rozhořčení Čachtičané docela jistě napadnou zámek.“

„Hned udělám pořádek!“ ožil Ficko. „Dám zavřít brány a pandurům a hajdukům přikážu, aby se měli na pozoru. Nic se nám nemůže stát. A řekni, Pavle, koho podezřívají, že chtěl faráře otrávit?“

„Alžbětu Báthoryovou a tebe, Ficko.“

Anna se rozesmála.

„Tak vidíš, Ficko, nebudu to já, komu stáhnou kůži a komu polámou hnáty!“

Ficko po ní jen šlehl vzteklým pohledem a odběhl připravit hajduky a pandury na útok.

Sotva přirazili bránu, už se před ní hemžil rozhořčený dav. Zaťaté pěsti se zvedaly a ozývaly se výkřiky:

„Traviči, vrahové!“

„Podpálit zámek a poslat lotry do pekla!“

Rozhořčení rostlo jako oheň ve větru a odvážlivci se už dokonce opírali o bránu, aby ji povalili. Když se před bránou objevily červené uniformy pandurů a hajduků, nakomandovaných, aby uchránili zámek a jeho obyvatele, rozhořčení se ještě stupňovalo. Řev zesílil, když k bráně dokulhal Ficko. Pohoršení nad pokusem otrávit faráře bylo tak silné, že Fickův odstrašující zjev zůstal bez obvyklého účinku.

„Otevřete, otevřete!“ volal dav.

„Vydejte nám toho kulhavého čerta!“

A na Ficka padal déšť kamenů. Stál tam, jako by byl nezranitelný. „Jen házejte, alespoň si budu mít s čím hrát. To bude hra, he -he -he! Jeden kámen

– jedna rozbitá hlava!“

Hned zvedl kámen a namířil na toho, co před chvíli volal, aby toho kulhavého čerta vydali davu. Chlap zaječel bolestí a zlostí, kámen ho trefil přímo do hlavy. Pak zvedal Ficko kameny, za děsivého řehotu jimi mrskal a vždycky trefil.

„Už vás to snad omrzelo?“ řval. „Házejte, jen házejte, abych měl pro každou vaši kotrbu jeden.“

Dav strnul. V očích pověrčivých lidí Ficko zase přestával být člověkem, opět v něm viděli netvora obdařeného nadpřirozenou mocí. Ficko cítil, že se stal pánem situace, proto si počínal stále troufaleji.

„Panduři a hajduci, ztraťte se, není vás tu potřeba!“ volal. „Nebo zůstaňte, ale jen proto, abyste viděli, jak si se všemi poradím sám!“

Ficko přiskočil k bráně, otevřel ji dokořán a zavřeštěl:

„AH si se mnou změří síly, kdo chce, abych ho zmaloval tak, že ho vlastní matka nepozná. Pojďte, hrdinové! Neodvážíte se? Tak já vám ukážu, s kým máte co dělat! Pomoz mi, ďáble, patrone můj!“

Strach pověrčivých lidí přeskočil i na ty rozumnější. Ficko přece veřejně přiznává, že se zaprodal ďáblovi.

Ficko postřehl účinek svých slov, viděl, že bojový zápal úplně vyhasl.

A hned se vrhl po nejbližším muži. Ovinul kolem něho ruce a nohy jako čtvero hadů, povalil ho na zem a rychle se dal do dalšího.

Zanedlouho stál před otevřenou bránou do zámku Ficko sám. Otřásal se šíleným řehotem, který se za utíkajícím davem lil jako kalný, špinavý proud.

„Pověz, Ficko,“ vemlouval se Pavel Lederer, „nezaprodal ses doopravdy ďáblovi, že máš takovou čertovskou sílu a štěstí?“

„Ďábel mě, myslím, nechce. Mockrát jsem ho vzýval, ale ne a ne se mi zjevit. A zapsal bych se mu, na mou duši! Pověz mu to, až se s ním někdy setkáš, he -he -he!“

„JEDEN Z NÁS MUSÍ ZMIZET!“

Když na zámku všechno ztichlo, Ficko s lucernou v ruce zamířil ke stáji.

Rozhlédl se, jestli ho nešpehují, a pak tiše otevřel dveře.

Ve stáji, která čistotou a útulností předstihovala všechny příbytky panských poddaných, na zlatavé slámě ležel natažený Vihar. Ficko se zlostným úšklebkem k němu přistoupil a vší silou do něho kopl: „Tady máš kopanec, který bych dal nejradši tvé paní za to, že mě nechala zbít.“

Vihar sebou trhl, ale nedokázal se postavit na nohy a uhýbat kopancům nebo se bránit. Jen sebou ze zbytku sil házel na slámě a vyvaloval na Ficka strnulé, jakoby skleněné oči.

„Dost už, Vihare, už mě bolí noha. Rád bych měl tolik zlatek, kolikrát jsem tě kopl. Ale, chudáku, nekoukej tak smutně, zamračeně. Vždyť ty kopance jsou pro tebe taky medicína. Medicína proti životu, he -he -he.“

Potom mu nadzvedl hlavu a do tlamy nasypal prášek černý jako mák.

Vihar ho zhltl a hlava mu klesla. Ficko se posadil na okraj žlabu:

„A to jsi dostal, Vihare, nejlepší medicínu. Opravdu ti pomůže! Je to poslední, nejvydatnější dávka!“

Vihar ležel bez hnutí, pak sebou trhl, začal se svíjet, několikrát rozhodil nohy, chrčel, třeštil oči, na chřípí mu vystupovala pěna. A Ficko pozoroval Viharův zoufalý zápas se smrtí rozzářenýma očima a s výrazem nelidské radosti. Zápas koně, obětovaného jeho pomstě, netrval dlouho.

„Tady máš poslední pozdrav!“ kopl ho Ficko do hlavy, až nadskočila a udeřila o hranu žlabu. Ještě jednou ho přejel pohledem, aby se přesvědčil, že už opravdu dokonal, potom sundal ze zdi lucernu a chystal se odejít.

Když se však obrátil ke dveřím, překvapením strnul.

Ode dveří se ozval ostrý, řezavý smích.

Stála tam Anna Darabulová jako ztělesněná nenávist a pomsta. Z úst se jí – nezadržitelným proudem valil chechtot nad tím, jak se jí podařilo Ficka přistihnout. Ten se hned vzpamatoval a už se taky napínal ke skoku. Anna však napjatě číhala na každé jeho hnutí a včas ho zkrotila:

„Ani se nehni, Ficko, protože za chvíli se sem seběhne celý zámek a všichni mi dosvědčí, že jsem tě opravdu nachytala při travičství. Jak se hneš, přirazím dveře!“

Ficko zaskřípal zuby. Viděl, že v téhle chvíli má nad ním Anna převahu.

„Nezuř, Ficko, jinak se rozzuřím taky. Radši mi řekni, jestli se přece jenom nechceš se mnou smířit.“

„AH se s tebou smíří satanáš!“

„A s tebou všichni čerti z pekla!“ zasyčela Anna. „Ale teď ti nepomůžou!“

„Pomůžou, nepomůžou, zmiz mi z očí!“

„To vím, to bys chtěl, ty nepodařená zrůdo!“

„Čarodějnice!“ zakřičel Ficko.

„Poslední slovo, Ficko,“ křičela Anna a tváře jí plály. „Nechceš se mnou žít ve shodě, tak je tu jenom jedna pomoc: jeden z nás musí zmizet!“

„Ty zmizíš!“ zařval Ficko a bleskurychle uhnul lucerně, namířené na jeho hlavu. V tu chvíli se vymrštil ke skoku také on.

Anna však včas uskočila ze dveří, prudce je přibouchla a zastrčila závoru.

„Už jsi zmizel, Ficko, už je s tebou amen,“ zasyčelo za dveřmi.

Fickovi prolétlo hlavou, že je ztracen. Zmocňovalo se ho zoufalství a třásl se, když zaslechl, jak Anna utíká a přitom ječí, že je to slyšet daleko široko:

„Pomóc, pomóc, přistihla jsem traviče!“

Vyskočil, opřel se o dveře a pokoušel se je vyvrátit. Ve chvíli se skrz naskrz zpotil marnou námahou. A s úžasem pozoroval, že od kahance, který vypadl z lucerny, začíná hořet sláma a vyvalené oči Vihara že se blyští v žáru plamenů jako obrovské zřítelnice obludy, která ho chce pohltit.

Fickovo zoufalství se stupňovalo.

Jazyky plamenů klouzaly po slámě a olizovaly stéblo za stéblem. Jestli hned oheň neuhasí, vzplane celá stáj a on se tu udusí a uškvaří na uhel.

Uvažoval, zda by nebylo lepší nečinně přihlížet, jak plameny zachvacují celou stáj i s ním. Co ho ještě čeká? K neustávajícímu Anninu vřeštění přibývaly a přidávaly se i výkřiky hajduků, pandurů a služebnictva. Otevřou-

-li stáj a najdou ho hned vedle otráveného Vihara, je s ním konec. A když ne hned, tak potom, až se vrátí čachtická paní.

Ale jak mu plameny začaly olizovat boty a nohavice a přiškvařovaly mu i bezradně svěšené chlupaté ruce, pud sebezáchovy ho donutil k činu.

Vrhl se na plameny, dupal po nich, jako by zašlapával hlavy stohlavého draka, sundal ze zdi Viharovu ohlávku a s ní se dal do boje s pustošivým živlem.

Jedno nebezpečí zdolal a usilovně přemýšlel, jak se zachránit před druhým, ještě strašnějším.

V zámku už bylo všechno na nohou. Všechny poháněl hněv. Kdyby nezjistili pachatele, paní by mohla každého z nich volat k odpovědnosti za to, že byl Vihar otráven, a všichni by pykali za smrt jejího nejmilejšího oře.

Musí traviče chytit!

Udýchaná Anna vyprávěla skřehotavým, ochraptělým hlasem, jak skonal Vihar, jak přistihla traviče a zavřela ho ve stáji. Jenom jeho jméno zamlčela, aby pomstychtivce nezastrašila.

Rozezlený zástup se valil ke stáji.

„Obklíčit dveře,“ volala Anna, „aby nám travič neproklouzl, i kdyby se třeba v hada proměnil!“

Zástup zůstal přede dveřmi stát v těsném půlkruhu.

Anna po povzbudivých výkřicích přistoupila ke dveřím stáje a otevřela je.

Do dvora, zaplaveného měsíčním svitem, se rozevřel temný otvor a vyvalilo se husté mračno dýmu. Anna se zarazila, když uviděla a ucítila dým, protože si nedovedla vysvětlit jeho původ. Křečovitě tiskla v rukou motyku, ohnala se, jako by číhala na sysla, vyháněného z díry, a zakřičela:

„Vylez, Ficko!“

Tak tedy Ficko je travičem! Zástup překvapeně vyjekl.

Ale z otevřených dveří stáje se valila jen tma a kouř, nezaslechli ani nejmenší šramot.

„Vylez, Ficko!“ zakřičela Anna znovu. K její zuřivosti a pomstychtivosti přibyl i hrozitánský strach. Zdálo se jí, že v dýmu valícím se ze stáje ucítila zápach smoly. Hlavou jí blesklo podezření, jestli snad Ficka nezachránil sám ďábel. Ne, musí přece být ve stáji!

Jako šílená vběhla dovnitř a potmě šmátrala motykou kolem sebe. Zakopla o mrtvého Vihara a sotva se bleskurychle znovu postavila na nohy, očima, už navyklýma tmě, jezdila po všech koutech. Jasně rozeznávala všechny předměty. Žlab, ohlávku, zavěšenou na stěně i se sedlem a s pytlíkem na obrok, v rohu koš na seno a měřici na oves i Vihara, jehož srst se v dopadajících paprscích měsíce matně leskla. Kam se však poděl Ficko?

Vyběhla ze stáje jako z pekla, třásla se a zoufale si rvala prořídlé vlasy.

„Není tam!“ křičela v hrůze, která přeskočila i na zástup, jehož rozhořčení přemáhal strach.

Vtom se za zády houfu obyvatel zámku ozval pronikavý výkřik:

„Co se to tu děje?“

Za výkřikem následoval výbuch zlostného, nelidského smíchu. Zástup, shluklý do půlkruhu, se ohlédl a přeběhl po něm mráz. Anna zbledla a pokoušely se o ni mrákoty. Jak se Ficko dostal ze zamčené stáje? Odkud přichází?

„Vy hlupáci hloupí!“ křičel. „Sedli jste jenom na lep hloupé čarodějnici, co sama Vihara otrávila a na mě chtěla svalit vinu, protože jsem se jí znelíbil a chtěla se mě zbavit. Ustupte!“

Těsný půlkruh, sevřený před dveřmi stáje, se otevřel. Muži i ženy ustrašeně uskakovali Fickovi z cesty. Měl na sobě jen kalhoty, jako by se ve spěchu už nestačil obléci. Do půl těla byl úplně nahý a pohled na něj vzbuzoval v mužích i ženách stejný úžas jako odpor. Hruď měl vpadlou, že by do ní dýni mohli zastrčit, a hrb, silně vystupující, byl tak chlupatý, že by se na něm daly plést copy.

Pomalu kráčel k Anně, která stála jako zkamenělá socha a vzpamatovala se teprve, když byl na skok od ní.

Uvědomila si, že uhodila její poslední hodina. Ano, jeden z nich musel zmizet. AH zmizí Ficko!

S vypětím všech sil si sevřela topůrko motyky a rozehnala se, aby mu rozsekla hlavu.

Motyka zasvištěla v povětří a zástup vykřikl.

Ficko zachytil motyku těsně nad hlavou, zmocnil se jí a už se s ní rozehnal po Anně.

„Dřív než se ti motyka zasekne do kotrby, přiznej se, kdo otrávil Vihara?“

„Ty, ty!“ zavřískala a zoufale se rozhlížela, kam utéci. Do stáje! Jen tam!

Zůstane těsně u dveří, vyklouzne a přibouchne dveře, zastrčí závoru a Ficko bude zase v pasti.

Sotva vklouzla do stáje, motyka se přesně ve výšce její hlavy zasekla do veřejí a do hrobového ticha pronikavě zazvonila.

Ficko, jako by postřehl její záměr, postavil se do dveří stáje a zavolal na nejbližšího hajduka.

„Zastrč za mnou dveře!“

Potom teprve vešel a nataženýma rukama hmatal ve tmě. Anna se zatajeným dechem se tiskla ke stěně. Slyšela bouřlivý tlukot vlastního srdce.

Napjatě sledovala směr Fickových kroků, a když cítila, že se k ní přibližuje, couvla před ním jako lasička.

Venku napínali sluch. Nejdříve neslyšeli nic, jako by ve stáji nebylo živé duše. Po chvíli zazněl Fickův vítězoslavný výkřik:

„Už tě mám, potvoro!“

Potom slyšeli hlomoz zápasu, pád dvou těl, nesrozumitelné výkřiky, při nichž se z Ficka chrlila zlost a z Anny smrtelná úzkost.

Po chvíli zase nastalo ticho. To Ficko už jednou rukou pevně svíral Anniny nohy a druhou její krk. Byla už úplně v jeho moci. Věděla, že tady pomůže snad jen prosba.

„Slituj se, Ficko,“ žebronila skomíravým hlasem, „udělám vždycky všecko, co budeš chtít, slepě poslechnu každý tvůj rozkaz.“

„Nevěřím ti, úlisná čarodějko!“ zasípal na ni Ficko.

Jejich rozhovor nezaslechly ani nejbystřejší uši.

„Proboha tě prosím, slituj se!“

„Nevěřím ti,“ procedil Ficko přes řídké, černé zuby, „ale udělám s tebou ještě jednu zkoušku. Když se veřejně přiznáš, že jsi chtěla otrávit faráře a Vihara že jsi otrávila, daruji ti život.“

Dveře se otevřely a zvědavci od nich couvali co nejdál z Fickova dosahu.

„A teď poslouchejte, lidé, kdo je travičem!“ volal pyšným hlasem. Opět stiskl Anně hrdlo a zasykl mezi zuby:

„A ty mluv, Anno Darabulová!“

„Přiznávám se, že jsem chtěla faráře otrávit a Vihara jsem otrávila. Vinu jsem chtěla svalit na Ficka…“

Anna Darabulová to vřeštěla z plna hrdla. Uvědomila si, jaké následky bude mít tohle přiznání, které ji zachraňuje jen před okamžitou smrtí z Fickových rukou. Zoufale se rozkřičela, až jí Ficko znovu stiskl krk.

„Slyšeli jste?“ zvolal.

„Slyšeli!“ zahučela odpověď.

„Tak zhebni, čarodějnice, než nás všechny otrávíš,“ zvolal Ficko, vzrušením ochraptělý.

Chytil Annu i druhou rukou za krk a oběma jí sevřel hrdlo jako železem.

Proniknuta smrtelnou hrůzou, na prahu smrti ještě chtěla vykřiknout, ale Ficko ji už škrtil.

Se zaťatými zuby jí tiskl krk, se zlostnou grimasou pozoroval, jak jí modrá tvář, drobné oči vylézají z jamek a jak přes scvrklé, krví naběhlé rty z bezzubých úst vylézá jazyk.

„Takhle zmizí jeden z nás, ty čarodějnice!“ zachrčel jí Ficko na cestu na onen svět.

Lidé kolem hleděli němě a bez pohnutí, jak před nimi vraždí člověk člověka. V nikom nebylo ani špetky lítosti. Jen děti se rozkřičely a rozplakaly. Snad podvědomě vycítily, že v zámku se právě v této chvíli páše zločin.

V pozadí stál Pavel Lederer v mučivých pochybnostech. Má zarazit Ficka výstražným výkřikem před spácháním vraždy, nebo má nečinně přihlížet, jak se o jednoho zmenší počet zloduchů čachtického zámku? Jen ať zhyne!

Dnes ona, zítra ostatní i s paní!

„Už je po ní!“ zvolal nakonec Ficko a zvedl Annu do výšky jako kus hadru.

„A vám všem radím, abyste drželi jazyk za zuby. Nežvaňte o téhle události. Buďte mi vděční, že jsem vás zbavil šílené baby, která nás všechny najednou mohla poslat na onen svět. A teď zmizte, protože se blíží půlnoc, hodina duchů, a Anna, když už je nebožka, by vás mohla přijít strašit, he -he -he!“

Před stájemi nebylo v okamžiku živé duše, jen Pavel Lederer se zamyšleně opíral o zeď.

Ficko odnesl Annu jako kus dřeva do stáje, hodil ji na Vihara a zařehtal se na rozloučenou. „Odpočívej v pokoji!“

Potom si otřel ruce, jako by z nich chtěl setřít špínu. Když vyběhl ze stáje, spatřil Pavla Lederera.

Rozběhl se k němu.

„Děkuji ti, kamaráde!“ zvolal u vytržení. „Dnes jsi dokázal, že jsi opravdovým přítelem. Zachránil jsi mě před jistou smrtí!“

„To nestojí za řeč.“

„Ale pověz, jak jsi dokázal přijít přesně v pravou chvíli, abys mě zachránil?“

„Víš, nemohl jsem usnout“ nutil se Pavel do srdečného tónu, i když cítil hnus, protože mu Ficko v návalu vděčnosti tiskl ruku, „vyšel jsem se tedy projít. Viděl jsem tě, jak se opatrně kradeš ke stájím. Věděl jsem, že jdeš k Viharovi dovršit započaté dílo. Vtom jsem spatřil, jak se z čeledníku vytratila tmavá postava, a sotva jsi zmizel ve stáji, připlazila se tam a číhala na tebe. I já jsem se přikradl ke stáji, stál jsem tam také na číhané. Když Anna vyběhla ztropit poplach, vypustil jsem tě a dveře jsem znovu zastrčil.

Tak jsem včas zakročil.“

„V nejvyšší čas, he -he -he!“

A nadskočil, obejmul Pavla Lederera a přivinul ho ke svým chlupatým, propadlým prsům, až Pavlem ze samého hnusu projel mráz.

Zašli za roh stáje, tam na sebe Ficko natáhl košili a kabát, které tu v rychlosti ze sebe shodil. Mezitím se rozplýval vděčností:

„Kamaráde, abych se ti odvděčil, vrátím ti peníze, o které ses se mnou podělil, a v budoucnu ti každou odměnu nechám celou. A slibuji ti, že těch odměn bude hodně, protože vždycky budu hnát vodu na tvůj mlýn.“

Pavel Lederer nevycházel z údivu.

„A potom,“ pokračoval Ficko, „pozoruji, že se ani na tvého otce už nemůžu hněvat.“

„Co říkáš?“ skočil mu do řeči s předstíraným překvapením. „Ty znáš mého otce, měl jsi s ním co dělat?“

Ficko mu vyprávěl svou příhodu s jeho stařičkým otcem a dodal:

„Kvůli tobě odpouštím tvému otci. Nikdy jsem nepoznal, co je to otec, ale myslím si, že kdybych nenáviděl tvého otce a chystal pomstu, nebylo by moje přátelství upřímné. A abys věděl, tentokrát odpouštím poprvé v životě.“

„A kde je můj otec?“

„Nevím. Opravdu nevím, kde je. Ale dozvím se to. Musím to vypátrat ne kvůli němu, ale hlavně kvůli děvčeti, které je pod jeho ochranou. Kdo je to děvče? No přece spanilá Magda Kalinová, sestra zbojníka, kterou mám tak rád, jako jejího bratra nenávidím.“

„A co s ní chceš udělat?“

„Vzít si ji za ženu,“ zamračila se Fickova tvář a smích se mu zarazil v hrdle, „jinak…“

Pavel Lederer jen těžko dovedl zatajit úžas při pohledu na Fickovy ruce, jak hmátly do vzduchu, a prsty se zkřivily, jako by tiskly neviditelný krk…

Cítil hrozný odpor k němu i k sobě, že se snažil získat přátelství toho zlosyna. Zdálo se mu, že se tímto přátelstvím poskvrňuje, i když bylo navázáno jen naoko, za ušlechtilým cílem.

PŘISTIŽEN

Pavel Lederer se vracel do své komůrky rozladěn. Cítil strach před budoucností. Jak dlouho se mu bude dařit zastírat Fickovým přátelstvím, že je spojencem zbojníků, kteří se od něho dozvědí všecko, co se na zámku děje a chystá! A jak by se mu Ficko pomstil za to, že ho zrazoval, zatímco on ho pokládal za přítele?

Ficko našel v čeledníku Doru, Ilonu a několik jiných služebných. Vykládaly si o prožité události. Všecky byly přesvědčeny, že Vihara otrávil Ficko, ale nedaly to najevo. Annin případ byl pro ně dostatečnou výstrahou.

Když Ficko vstoupil, oněměly.

„Doro, tak už víš, co máš oznámit paní?“

„Oznámím jí, co budeš chtít.“

„Oznámíš jí, že Vihar byl otráven a že já, pobouřen tím neslýchaným zločinem, jsem travičku hned na místě zaškrtil.“

„A o kapitánovi?“

„O něm oznam jen to, že zmizel, a pověz, že jeho zmizení je největší záhadou, protože o důvodech, které ho k tomu vedly, nemá nikdo ani potuchy.“

„A kdyby se zeptala, co se o tom povídá?“

„Pověz, že se nepovídá nic. A Doro, v Piešťanech se nezapomeň zastavit u hostinského z hospody U třech zelených lip. AH dává pozor na starého kastelána a ať zase vzkáže, co dělá, k čemu se chystá, proč se léčí zázračnou koupelí, k čemu potřebuje zdraví, mládí a sílu.“

Potom Ficko zamířil k zámečníkovi a zabubnoval na jeho okno:

„Pavle, spíš?“

„Nespím.“

„Potřeboval bych tvou pomoc. Umíš psát?“

„Umím.“

„Máš po ruce papír, inkoust a pero?“

Pavel Lederer položil na stůl kalamář, rozvinul vedle papír a seřízl brko.

„Komu potřebuješ napsat dopis?“ podivil se.

„Milé ne, he -he -he. Neměl jsem ještě milou, která by uměla číst. Na nic se neptej, dozvíš se to brzo a alespoň zažiješ překvapení. Na celém světě o tom kromě mě budeš vědět jen ty. Tak piš:

Po mnoha zkušenostech a dlouhém střízlivém uvažování jsem přišel na to, že krást je lepším řemeslem než být strážcem cizího jmění a pronásledovatelem zlodějů. Proto na tomhle místě najdete jen dopis s mou životní zkušeností, za níž jsem se odměnil obsahem této vkusné skříňky. Tak, to stačí.

A teď ještě podpis.“

Pavel Lederer se musel přemáhat, aby se mu při psaní netřásla ruka.

Nevěděl, do jaké skříňky má být vložen tenhle list, ale tušil, že se stává nástrojem zločinu. Co má dělat? Roztrhat co napsal, a odmítnout účast na Fickově záhadném a dozajista zločinném plánu? Ale kdyby to udělal, ztratil by Fickovu důvěru a jako poctivý člověk, který chce mít čisté ruce, sklidil by jen Fickovo pohrdání a nenávist. To by na zámku už neměl co pohledávat. Dostal strach, jestli by Ficko, až by se ho chtěl jednou mazaně zbavit nesvalil tenhle zločin na něho. Vždyť by ho mohl snadno usvědčit jeho vlastním rukopisem.

„Tak koho mám podepsat?“ zeptal se klidně. Předstíral co největší lhostejnost.

„Sebe jistě ne“ smál se Ficko. „A koho, to jsi už jistě uhádl. Když ne, tak to zkus!“

„Pandurského kapitána Imricha Kenderessyho,“ odpověděl po chvíli rozmýšlení, i když hned věděl, komu chce Ficko hodit na krk svůj zločin.

„Máš dobrou hlavu, kamaráde, he -he -he, tak jen to podepiš. Tak, to bychom měli. A aby sis nemyslel, že jsem nevděčník, odměním se ti za námahu. Nech v noci dveře otevřené, abych tě nevyrušoval ze spánku. Ráno najdeš odměnu na stole. A to odměnu, jakou dosud žádný písař, ba ani notář na celém světě nedostal za takovou krátkou škrábanici.“

Pavel Lederer se ani nenadál a Ficko byl pryč. Uklidňoval se, že nemohl nic jiného dělat, nedokázal však své svědomí uchlácholit. Ale pojednou se mu tvář vyjasnila. Rozhodl se, že si počíhá na Ficka a uvidí, co vyvede. Co Ficko pokazí, to on při vhodné příležitosti může napravit a Ficka znemožnit.

Sfoukl svíčku a stoupl si k oknu, odkud měl výhled na dvůr, na zámecké křídlo se síněmi obývanými Alžbětou Báthoryovou i na čeledník a vchod do sklepa. Viděl, jak Ficko zmizel ve svém kutlochu a jak hned zhasil kahanec. Věděl, že si Ficko nelehl, a cítil, že také jeho oči slídí po všech koutech dvora i po oknech, jestli snad světlo v některém neprozrazuje, že se tam ještě bdí. Po chvíli viděl, jak se vytratil z čeledníku a těsně podél zdi se krade k zámku. U vchodu se přitiskl ke sloupu a chvíli tak stál, potom přistoupil ke dveřím a zmizel v nich. Než vyšel, uplynula půlhodina, nebo možná celá. Opatrně, stále se rozhlížeje, plížil se ke sklepu. Znovu přelétl očima zámek, dvůr i čeledník a zmizel za dveřmi.

Pavel Lederer byl přesvědčen, že Ficko spáchal v zámku loupež a kořist si odnáší do úkrytu. A pro něho teď nastává těžká úloha: vypátrat, kam schovává ovoce svého zločinu.

Nepozorovaně přiběhl ke vchodu do sklepa a tam napjatě poslouchal.

Ficko přešlapoval ještě u dveří a slabé zvuky, které doléhaly ven, prozrazovaly, že křeše oheň. Pavla Lederera zamrazilo, když si pomyslel, co by se stalo, kdyby se Fickovi nepodařilo vykřesat oheň nebo kdyby zpozoroval, že kahanec visící u vchodu je vyschlý, bez oleje, a musel by se proto vrátit.

Pavel se rozhlédl po řadě nedalekých stromů, za nimiž by se mohl schovat, kdyby bylo třeba.

Ale když se sklonil ke klíčové dírce, přestal se strachovat že se Ficko náhle vrátí.

Viděl, že se mu podařilo rozkřesat oheň, a zasmál se, když pozoroval, jak vytahuje z černého soukenného pytle vyhaslou lampu. Měl tedy smůlu, zlodějská lampička, zabalená do silného sukna, mu cestou zhasla.

Za chvíli zaslechl šramot, jak se Fickovy kroky sunou po schodech, a klíčovou dírkou viděl, jak se Ficko v mihotavém kruhu světla plouží mezi dvěma řadami sudů a jak mezi nimi zmizel. Neváhal, jemně stiskl kliku a plížil se dolů, tiše a bez nejmenšího šelestu jako stín. Ficko se mu už ztratil z očí, jen jasná kaluž světla, roztékající se ve tmě a lepící se na sudy, ukazovala směr, kterým se ubírá.

Se zatajeným dechem sešel Pavel po několika schodech dolů a tam, schován za rohem, ověšeným džbery a džbány, viděl zprava i zleva řady sudů a mezi nimi Ficka, jak se už přibližuje k velikému sudu na konci chodby, vytvořené menšími i většími bečkami.

Tam postavil lampu, sáhl za jeden z blízkých sudů a vytáhl odtud rýč.

Potom sundal pytel, který mu visel na hrudi. Něžně ho pohladil a opatrně položil na zem.

Začal kopat pod obrovským sudem. Z jámy vyzvedl bednu, otevřel ji a zatřásl s ní ve vzduchu, až se uvnitř zlato rozcinkalo.

Pak položil bednu na zem, rozvázal pytel a ponořil dovnitř ruku. Ponořil ji podruhé, potřetí i počtvrté a vždy vytáhl hromadu skvostů, rozmanitých drahokamů zapracovaných do drahých kovů. Byly to cenné rodinné památky dvou rodů – Báthoryů a Nádasdyů. Těmito skvosty se vznešené dámy obou rodů zdobily ještě před staletími a Alžběta Báthoryová je při slavnostních příležitostech se zbožnou úctou ukazovala hostům. Každá z rodinných relikvií měla svou historii a představovala hotové bohatství.

Ficko se v nich přehraboval se zřejmou rozkoší a Pavel Lederer hádal, co září víc, jestli drahokamy, nebo Fickovy oči.

Ficko se dlouho kochal svou drahocennou kořistí, potom ji naskládal do bedny a zase se chopil rýče. Pavel Lederer viděl, že chce poklad zakopat ještě hlouběji. Nečekal, až dokončí své dílo. Odešel zase jako duch, sotva se odvažoval dýchat.

Když se přesvědčil, že kolem není nikdo, kdo by ho mohl zpozorovat, vkradl se do svého obydlí, lehl si do postele a čekal na slíbenou Fickovu návštěvu.

JAZYK, ROZVÁZANÝ VÍNEM

Čas ubíhal a Pavel Lederer si nedovedl vysvětlit, proč se Ficko ještě nevrací.

Neusmyslel si zakopat poklad na jiné místo? Byl v pokušení vrátit se do sklepa a znovu ho špehovat.

Tak uplynula hodina.

Konečně zaslechl jeho šouravé kroky. Zavřel oči a začal chrápat. Slyšel, že Ficko vstoupil do místnosti. Kradmo pootevřel oči. Viděl, že Ficko postavil na stůl džbán vína s dvěma číšemi, vymotal ze sukna lampu a postavil ji na stůl.

„Nevoz hrnce, kamaráde,“ přistoupil k němu Ficko a zatřásl jím. „Chrápeš, až se celý zámek třese. Nespi, pojď si radši loknout. Připijeme si na kamarádství!“

Trhl sebou, jako by ho vyrušili z nejtvrdšího spánku, a protíral si oči.

„Ach, to jsi ty, Ficko?“ divil se.

„Ano já, nemusíš se kvůli tomu tvářit, jako bys viděl ducha Anny Darabulové nebo nějaké strašidlo, Já jsem sice strašidlo taky, he -he -he, ale tobě neublížím.“

Už věděl, proč se Ficko tak dlouho zdržel ve sklepě. Zahleděl se tam do džbánu, a to pořádně hluboko. Potácel se tu mezi stolem a postelí, a když si konečně sedl na lavici, rozplácl se na ní, jako by se roztékal.

„Pij, kamaráde,“ povzbuzoval Pavla Lederera, když nejistou rukou naplnil číše. „Napijeme se po pansku, z číší, a ne rovnou ze džbánu. Takové jsi ještě nepil, jistě ne! Je alespoň tak staré jako my oba dohromady, voní, až to šimrá v nose, a podívej, je zlaťoučké a čisťoučké jako olej. Tak, Hukneme si na věrné přátelství!“

Pavel Lederer zvedl číši a vyprázdnil ji.

„Znamenité,“ chválil upřímně.

„To se rozumí, že znamenité!“ rozohnil se Ficko. „Je to nejlepší zdejší víno, které paní šetří pro nejvzácnější hosty. A když tu nejsou, zůstane alespoň pro mě!“

„A co když se paní dozví, že chodíš na její nejvzácnější víno?“

„He -he -he, ty jsi samá starost, Pavle. Kdybych měl otce nebo matku, myslím, že by se o mě tak nestrachovali. Ale počkej, abych pro samé řeči nezapomněl!“

Vytáhl ze záňadří sáček s penězi. Hlučně ho položil na stůl, potom vysypal cinkavý obsah.

„Držím slovo, vracím ti část svých odměn. Spočítej si to! Tak se ti odměňuji za kamarádství a pomoc. Jsi první, kdo přišel na to, že přátelství se mnou přináší užitek. Ve mně se nezklameš. Ale běda ti, Pavle, kdybych se v tobě zklamal já!“

Ficko se tak zaškaredil, že Pavla Lederera přejel mráz a honem vyprázdnil pohár, aby zakryl rozpaky.

Nevycházel z údivu, jakou podivnou láskou a příchylností k němu Ficko zahořel. A čím víc pil, tím víc ji dával najevo.

„Víš co, kamaráde,“ přiznával se k svým plánům. „Pomoz mi najít Magdu Kalinovou, to čertovské děvče, co na ně myslím ve dne v noci, a určitě zešílím, jestliže jednou nebude moje. Pomoz mi ji najít, protože, abys věděl, já tu už dlouho nezůstanu, odejdu do cizího kraje a budu pánem. Opeřil jsem se tady a opeřím se ještě líp!“

Fickovi se vínem rozvázal jazyk. Už se přiznal i k tomu, že vyloupil klenotnici čachtické paní.

„A kam jsi ten poklad schoval?“ zeptal se Pavel Lederer jen tak na zkoušku.

„To se mě neptej!“ vyskočil Ficko. „Úkryt neprozradím nikomu. A kdo se o něm dozví, je synem smrti!“

Čím méně vína zbývalo ve džbánech, tím více se Pavel dovídal o Fickových plánech. Ficko chce nashromáždit co nejvíc pro sebe i pro něho, aby se také on, jako jeho kamarád, opeřil zlatým peřím. Chce se pomstít všem, kdo ho pokořili, a potom s Magdou Kalinovou zmizet. Přinutí ji, aby s ním šla.

„Pavle, Pavle,“ blábolil opilý Ficko, „věrně jsem sloužil paní, miloval jsem ji a zbožňoval. Štědře mě odměňovala za služby, to je pravda, platila mi za to, že jsem si zahrával se svým krkem a den za dnem ho připravoval katovi, ale pohrdala a pohrdá mnou, nechala mě zbít. Zbít! Eh, to si odpyká!

Z Vihara je už mršina, klenotnici mám ve své moci a další ještě přijde!

Ukážu, co dovedu. Taky té fifleně z Vrbového, Kalinovi, Drozdovi, Kenderessymu a každému, kdo má u mě nějaký vroubek. AH se třesou před mou pomstou!“

S úžasem poslouchal Fickovy výbuchy zlosti a pomstychtivosti. Necítil se příjemně v blízkosti člověka, který planul zlobou a běsnil žízní po krvi lidi, o nichž byl přesvědčen, že mu ublížili. Aby se ho co nejdřív zbavil, stále mu doléval do číše a Ficko do sebe lil víno hlučnými, nenasytnými hlty. Pavel byl přesvědčen, že se každou chvíli musí svalit z lavice a zpitý pod obraz boží se natáhne pod stolem.

Ale toho se nedočkal. Ficko dopil džbán, vstal a rozloučil se s ním. Odkulhal rovně, nepotácel se.

Pavel Lederer za ním hleděl s údivem. Vypil tolik, že by to položilo tři statné chlapy. Ficko byl opilý, přísahal by na to. Vždyť se mu jazyk pletl, nesouvisle vyprávěl, ale když odcházel, byl střízlivý. I na to by mohl přísahat. Jak je to možné? Buď opilost jenom předstíral, nebo se umí tolik ovládat a silou ducha rozkazovat i tělu?

Pavel uléhal sžírán neklidem a mučen výčitkami. Uvědomoval si, že jako každé přátelství, tak ani Fickovo nebude bez nároků. Vždyť už dnes, aby přátelství utužil a aniž pomyslel na následky, pomohl Fickovi v konfliktu s Annou Darabulovou. Nemá alespoň trochu na svědomí její smrt? To nic, uklidňoval se: když ne ona, byl by zahynul Ficko. Tady opravdu musel zmizet on, nebo ona, koho to potkalo, to je nakonec jedno. Jestli měl nějakou účast na téhle události, jenom urychlil to, co bylo neodvratné a čemu zamezit nebylo v jeho moci. Ale je tu krádež spáchaná Fickem a s pomocí jeho rukopisu svalená na kapitána Imricha Kenderessyho. Má na svědomí, že poctivého člověka označí za zločince. Podaří se mu očistit jméno, které pomáhal poskvrnit?

A znovu byl v pokušení nežertovat s ohněm a zmizet ze zámku. Ale zase si uvědomil, že započatou hru musí dohrát, i kdyby ho měla stát život.

Protože utéci by bylo zbabělostí, a on zbabělcem být nechce!

14

Odhalený neznámý

UCHO NA KLÍČOVÉ DÍRCE

Hrabě Štefan Nyáry za chvílí po odchodu čachtické paní a své snoubenky z paláce v Dlouhé ulici také odešel. Chtěl uniknout záplavě zvědavých otázek a výčitkám uražených milenek.

Po prešpurských ulicích se ještě rozprostírala noční tma. Ale nešel domů ani k některé milence. Hnán neklidem toulal se nazdařbůh ulicemi.

Když procházel kolem hostince U divocha, litoval, že je už moc starý na to, aby Alžbětě Báthoryové jako nezbedný uličník vytloukl okna.

Čím beznadějněji hledal rozluštění tajemství, proč ho tak bezohledně nutí vzít si Eržiku Príborskou, tím víc ji nenáviděl. Kdyby jen věděl, co má s tou svatbou za lubem, vymotal by se z jejích osidel.

Když se vrátil do svého paláce vedle Michalské brány, už se rozednívalo.

Ulehl vzrušen a nijak se nemohl uklidnit. Čas utíkal, hodiny na Michalské věži už odbíjely desátou, ale spánek ještě nepřicházel. Vyskočil z postele a rychle se oblékl.

„Zapřahat!“ zakřičel na sluhy, kteří už čekali na jeho probuzení a na další rozkazy.

V houževnatém hledání odpovědi na trýznivé otázky se rozhodl, že se projede kolem Dunaje, sebere myšlenky a potom navštíví čachtickou paní i snoubenku, kterou mu vnucují. Byl přesvědčen, že rafinovanými otázkami, i když na ně nedostane odpověď nebo třeba odpověď vyhýbavou, podaří se mu vyslídit pohnutky počínání Alžběty Báthoryové.

Majitel hostince U divocha se ho s hlubokou úklonou zeptal, koho ráčí navštívit.

„Je čachtická paní doma?“ pohlédl na něj úkosem.

„Je, Vaše hraběcí Milosti, a do jídelny jí právě přinesli snídani. Jestli dovolíte, doprovodím vás tam.“

Rozhodným posunkem odmítl ochotu hostinského. Když slyšel, že paní snídá, bleskl mu hlavou plán, který ho radostně vzrušil.

Sotva se usadil v saloně vedle jídelny, osopil se tlumeným hlasem na služku, které ho tam vpustila:

„A to ti povídám, ať se paní nedozví, že jsem tady. Nepřeje si, aby ji při snídani někdo rušil. Nechci to dělat ani já. Trpělivě počkám. Zmiz!“

Zůstal v saloně sám a tvář se mu radostí rozzářila. To se mu podařilo!

Takhle snadno vyslechne rozhovor Alžběty Báthoryové a její přítelkyně.

O čem si můžou vyprávět dámy po noci strávené na zábavě, pomyslel si.

Jen o svých dojmech!

Vzrušoval se jistou nadějí, že tu najde odpověď na otázky, které mu nedaly spát.

Sklonil se ke klíčové dírce.

U menšího, okrouhlého stolku, určeného pro intimní dvojice, seděla Alžběta Báthoryová.

Proč je tu sama?

Ne, už není sama, už vchází Eržika. Přejí si dobré jitro, tvář Báthoryové se vyjasňuje, vstává, objímá Eržiku, vykládají si o bezvýznamných maličkostech, o tom, jak se vyspaly, a o podobných hloupostech. Usedají. Co to?

Rty Alžběty Báthoryové se pohybují, ale on neslyší ani slovo. Šeptá něco, nebo mu sluch vypovídá službu? Jsou na nich patrny jakési rozpaky. Jako by se mezi nimi vynořilo cosi nepříjemného, čeho se nechtějí dotknout.

„O čem se ti zdálo, Eržiko? Snad ne o tvém ženichovi?“ opět slyší hrabě Nyáry.

„Ne, chválabohu ne. Odpusť, prořekla jsem se. Ale ať, musím se ti přiznat, že i když splním tvoje přání, nemůžu se pro ženicha, kterého jsi mi vybrala, nadchnout.“

„Není ti ani trochu sympatický?“

„Ne, právě naopak. Řeknu ti upřímně, že je mi protivný a že se ho děsím.

Je škaredý, starý, ruce má jako led, rty tenké jako nůž, tvář bílou jako stěna.

Je to zákeřný, falešný člověk!“

„Máš pravdu, Eržiko. Je to odporná stará liška, která pro své bůhvíproč opěvované diplomatické schopnosti a mužské vnady, které vidí jenom jeho povadlé milenky, si tě věru nezaslouží. Divím se, že se najdou ženy, které dostanou chuť na takovou kreaturu, co si troufá pokládat se za chlapa!“

Eržika na matku vyvalila oči. Hrabě Nyáry, do krve uražený, zaťal pěsti.

„To mě překvapuje,“ divila se Eržika. „Když je to tak, proč jsi mi ho tedy vybrala za muže?“

„Jednou tomu porozumíš! Jenom udělej, co ti přikazuji. Přísahám, že budeš šťastná. Na tvém štěstí mi tolik záleží, že v cestách k němu nejsem a nebudu vybíravá.“

„Vím jistě, že s hrabětem Nyárym nebudu nikdy šťastná!“

„Když ne s ním, tak bez něho, ha-ha-ha!“

Rozesmála se smíchem tak zlověstně ostrým, nabitým tolikerým pohrdáním, výsměchem a uštěpačností, že se Eržika zachvěla a naslouchajícím to otřáslo.

Vzteky se necítil.

S uchem u klíčové dírky doufal najít rozřešení nakupených záhad. A tady místo rozřešení záhad ještě přibývají záhady další a přitom bez odvety musí vyslechnout neslýchané urážky.

„Jak to?“

„To je tajemství. Budeš jeho ženou a přece nebudeš!“

Tohle tajemství ohromilo i hraběte Nyáryho.

„Ubezpečuji tě,“ pokračovala s tajemným úsměvem, „to diplomatické strašidlo tě nikdy neobejme a jeho suché rty se nedotknou tvých svěžích úst. Já sama bych padla do mdlob, kdyby se měl ten bídný, nepodařený chlap k tobě někdy chovat jako manžel.“

V naslouchajícím všechno vřelo a jen stěží se už ovládal, aby nestiskl kliku a nevtrhl do jídelny.

Najednou odskočil ode dveří, protože paní vstala. Zdálo se mu, že zamířila k salonu. Ale když se dveře neotvíraly, ulehčeně si oddychl. Seděl v křesle a vnucoval své tváři klidný a lhostejný výraz. Slyšel, že paní svolává služky.

Zase neodolal pokušení klíčové dírky.

Alžběta Báthoryová stála u samých dveří, obrácená k nim zády. A mezi ní a stolem, za nímž seděla Eržika, se stavěla do řady děvčata. Bylo vidět, že Eržice je divné, proč svolala všechny služky. Divil se i hrabě Nyáry.

Z předešlého rozhovoru nevytušil, proč paní právě teď svolává služebnictvo, když ještě nedokončila snídani.

„Děvčata, jste tu všechna? Jedna, dvě, pět, deset, ano, dvanáct vás je.

Sloužíte u mě teprve pár dní a ještě jsem vás nestačila poučit, jak se máte chovat v mých službách a čeho se máte hlavně vystříhat.“

Hrabě Nyáry byl zklamán. To jsou ale divné vrtochy, vstát od snídaně a poučovat služebnictvo!

Ta lekce ho vůbec nezajímala.

Přece však zůstal skloněný u klíčové dírky. Eržičin zjev mu učaroval. To by byla rozkošná milenka!

„Zavolala jsem vás,“ přísně hovořila paní k služkám, „abych vás varovala před hnusným zvykem, jehož jsou schopni jen nízcí a podlí lidé. Nepřeji si, abyste tomuto zvyku propadaly pod mou střechou. Rozumíte?“

„Nerozumíme!“ odpověděla ta nejsmělejší z nich.

„To jsem si mohla myslet“ rozesmála se Alžběta Báthoryová. „Povím vám to tedy srozumitelněji. Pozor!“

Vtom se rychle otočila a v mžiku otevřela dveře vedoucí do salonu.

Služky vytřeštily očí. Údiv se zračil i na Eržičině tváři. Hrabě Nyáry, sehnutý u dveří, byl jako hromem omráčený a chvíli trvalo, než se vzpamatoval natolik, že se narovnal a uvědomil si, co se vlastně stalo. Nejraději by se byl propadl.

Když byl přistižen při hanebném naslouchání, tvářil se tak směšně, že vyvolával bouřlivý smích.

„Tak, děvčata,“ dusila se smíchy Alžběta Báthoryová, „tohle je zlozvyk, který nestrpím. A teď už běžte za svou prací!“

Hrabě Nyáry stál ve dveřích jídelny, jako by byl oněměl a zdřevěněl.

Snad nikdy v celém životě nebyl v tak ohavné situaci, dokonce horší než tehdy v Čachticích, když ho přistihli na záletech. A co bylo nejhroznější, smála se i Eržika. Hle, už se ho neděsí, je jí k smíchu jako paňáca.

Služky se stále ještě smály, i když se už rozběhly po vedlejších místnostech za prací. To bylo pro něj nejstrašnější. Služebnictvo si z něj dělá blázny a on si to musí nechat líbit!

Na prahu jídelny přešlapoval z nohy na nohu, ani s rukama si nevěděl rady. Přece jen však konečně do jídelny vstoupil, pohroužil se do křesla a odevzdal se do vůle osudu.

„Jak jste na to přišla, vzácná přítelkyně?“ ozval se po chvíli, aby alespoň na něco našel vysvětlení, „že jsem v saloně?“

„Přesněji řečeno, že tam posloucháte?“ vrhla na něho opovržlivý pohled.

„Za to můžete děkovat jen tomu, že zbožňuji ranní vzduch. Když jsem v Čachticích, není téměř dne, abych si na milém Viharovi nevyletěla nadýchat se vzduchu do sytosti. Tady za ním nemůžu letět, proto ho alespoň oknem k sobě vábím. Také dnes jsem otevřela okno a mile mě překvapilo, když jsem dole spatřila kočár s vaším erbem a od brány zaslechla váš rozhovor s hostinským. Nemusím vám připomínat, že se to stalo mimovolně.

Po chvíli jsem se přesvědčila, že jste se rozhodl vyčkat v saloně, až budu po snídani. Poučila jsem o tom i vaši milou snoubenku, sotva přišla do jídelny. Spojenými silami jsme útočily na vaši hrdost a mužnost… Zasluhujete si obdiv, že jste za urážky nevyrazil dveře, jak by to udělal každý jiný tuctový muž, ha-ha-ha. No, je to od vás pěkné, že sotva si odpočinuly vaše tancem a zábavou znavené údy, už jste pospíchal ke mně, abyste si se mnou pohovořil o podrobnostech vaší brzké svatby.“

Hraběti Nyárymu se pomalu začal vracet život. Pokoušel se tvářit, jako by se nic nestalo.

„Ano, vzácná přítelkyně,“ hovořil svým obvyklým sladkým tónem, „to je cílem mé návštěvy.“

„Chcete se oženit v co nejkratší době?“

„V nejkratší době,“ odpověděl a vrhl na svou snoubenku zamilovaný pohled. Báthoryovou pohled podráždil a v Eržice vzbudil strach před ženichem, který střídá dvě tváře. Jednu laskavou před matkou a druhou odmítavou před ní. Ta druhá jí byla rozhodně milejší.

„To mě opravdu těší, milý příteli!“

„Ale dříve než se budeme rozhodovat o svatbě a věcech, které s ní souvisí, rád bych si s vámi pohovořil mezi čtyřma očima.“

„Tak malou prosbu vám opravdu nemohu odepřít,“ odpověděla a mrkla na Eržiku.

DVA SE ČTYŘMI TVÁŘEMI

„No, copak máte na srdci, milý příteli?“ zeptala se Alžběta Báthoryová blahosklonně, když Eržika odešla.

„Maličkost, vzácná přítelkyně. Jsem odhodlán splnit vaše přání, ale prosil bych vás jen o vysvětlení. Proč za mě chcete provdat svou nejmilejší přítelkyni, když o mně máte tak špatné mínění?“

„Mýlíte se, příteli! Mám o vás mnohem lepší mínění než o mnoha jiných pánech, kteří by přicházeli v úvahu jako manželé pro Eržiku. V tom je také vysvětlení, proč vás pokládám za příhodného manžela. No a potom máte ještě vlastnost, které si nejvíc vážím. Jste jedním z největších boháčů v zemi.“

Hrabě prudkým posunkem zaprotestoval.

„Nebuďte skromný, vím to. Nejchvályhodnější však je, že získané bohatství dovedete udržet i rozmnožit.“

„Smím se zeptat,“ přerušil ji, „kdy budete tak laskavá a vrátíte mi ten dopis?“

„Á, to myslíte potvrzení, které jste z nepochopitelné neopatrnosti dal novozámeckému pašovi?“

„Nedal jsem je dobrovolně,“ ohrazoval se proti podezření, že by mohl být tak neopatrný, „paša je ode mě podle, vyděračsky vynutil. Když mu moji důvěrníci přivedli dvanáct děvčat, nevyplatil jim obvyklou sumu. Vzkázal mi, abych si pro peníze co nejdřív přišel sám. Když jsem přišel, předložil mi potvrzení s hrozbou, že když je nepodepíši, vyzradí palatinovi moje obchody. Nezbývalo mi než podepsat. To však nebylo všechno. Sumu, na níž potvrzení znělo, nejenže mi nevyplatil, ale žádal mě, abych mu poslal ještě dvanáct děvčat jako odměnu za to, že můj vzácný rukopis uloží mezi své nejmilejší památky.“

„To vás paša pořádně doběhl,“ smála se Alžběta Báthoryová. „Ale přece jenom máte štěstí. Potvrzení se dostalo do mých rukou, tedy na dobré místo.

Já vám je vrátím, abyste je zničil.“

Hrabě Nyáry se viditelně zaradoval.

„Vaše radost je trochu předčasná,“ zchladila ho. „Potvrzenku vám vrátím až po svatbě. Dostanete ji ode mě jako svatební dar. A bude to cenný dar.

I když se nesluší přepočítávat cenu darů, já to udělám, abyste věděl, kolik mě stála záchrana vaší cti. Stála mě čtyři tisíce zlatých. Pravda, ne v hotových penězích. Mému sluhovi Fickovi nedal turecký paša za děvčata peníze, ale váš rukopis se vzkazem, abych si ho u vás zhodnotila. Teď to dělám.“

Smála se a do smíchu se nutil i hrabě Nyáry:

„Tak jsme se zabývali stejným obchodem a paša na nás oba stejně vyzrál.“

„To zase ne. Vyzrál jen na vás, protože mně zaplatíte vy, a to svou svobodou.“

„Nebude to špatný obchod, protože za svou svobodu získám vaši rozkošnou mladou přítelkyni,“ nutil na tvář úsměv, ale cítila, že by ji nejradši utopil na lžíci vody.

„Ale nechme zbytečných řečí,“ řekla už zase vážně a panovačně. „Musíme se domluvit o důležitých věcech. Chci, aby svatba byla v máji, to je nejkrásnější měsíc.“

„Já bych měl svatbu nejraději na podzim!“ chtěl získat co nejvíc času.

„Aby vaše svoboda umírala s krásami podzimu? Ne, příteli. Oženíte se v máji. Souhlasíte?“

„Souhlasím.“

„A nemusíte si už s ničím dělat starosti, jen se vydejte do Čachtic, až pro vás přijde můj posel.“

„Jste opravdu velmi laskavá a ani nevím, jak se vám mám za tolik ochoty, kterou si ani nezasloužím, odvděčit.“

Chtěl předstírat dojetí a vděčnost, překypující zlost však prorážela i jeho maskou tak, že se mu na tváři místo vděčností zračila hrozba.

„Nemusíte se namáhat příteli,“ odpověděla chladně, „nikdy nečekám na odplatu. Tam, kde jsem si ji zasloužila, vezmu si ji vždycky sama. Tak i teď.“

Viděl, že z této ženy nevytáhne nic, co by do mračna záhad vrhlo alespoň trochu světla.

„Dovolte mi, vzácná pítelkyně,“ svitla mu nová naděje, „promluvit si se snoubenkou.“

„Ó, velmi ráda,“ usmála se.

„Mezi čtyřma očima…“

„Jak si přejete. Vím, že milenci neradi mívají svědky při svém cukrování.“

Hrabě Nyáry našel Eržiku v malém pokoji. Stála u okna. Zamyšleně pohlížela na ulici, a když se ohlásil, trhla sebou, jako by se lekla, že nahlédl do jejích myšlenek.

„Eržiko, přišel jsem ti oznámit…“

Eržika, která po té ostudě před služkami se ho už přestala bát, se na něj přísně podívala:

„Pane, naše dosavadní styky vás neopravňují k tak důvěrnému tónu.

Možná že máte ve zvyku tykat dámám, s nimiž jste se seznámil předešlého dne. Ale u mě, prosím, udělejte výjimku.“

Pohlédl na ni překvapeně.

Zkoumavým pohledem zjistil, že už před ním nestojí děvče ustrašené jako včera, ale sebevědomá dívka, beze strachu, pociťující jenom odpor.

Tohle poznání ho podráždilo, nutilo, aby si s ní pohrál, zničil její hrdost a viděl ji zase vystrašenou.

„Odpusťte, urozená slečno,“ usmál se lišácky, „že jsem se pokusil alespoň slovy vykouzlit poměr, jaký by už měl být mezi snoubenci, kteří za pár týdnů budou mít svatbu.“

„Už za pár týdnů?“ ptala se s předstíranou lhostejností.

„Ano, v máji. Jenom den ještě není určen.“

Hrabě Nyáry natáhl ruce, jako by ji chtěl obejmout, a s výsledkem svých slov a gesta byl úplně spokojen. Ustrašený pohled velkých dívčiných očí prozrazoval, že se marně vzpírá, že nemá dost sil, aby se nestala jeho hračkou.

„No jen se nelekej, Eržiko,“ ozval se zase důvěrným tónem, přesvědčen, že tentokrát ho už nezakřikne, „co by mělo, nemusí se stát, zvláště když o mně, jak jsem za dveřmi vyslechl, nemáš právě nejlichotivější mínění.

Z naší svatby tedy nebude nic. Řekni mi jenom jméno svého milého!“

Bouřila se v ní krev nad povýšeností, kterou jí dával pocítit každým svým slovem. To ji nutilo k tomu, aby ho ohromila jménem, které včera nechtěla před ním vyslovit.

„Tak kdo je ten tvůj milý?“

„Zbojník Andrej Drozd!“

Na chvíli mu zmizel úsměv z tváře a zkoumavě na ni pohlédl, jestli si z něho nedělá žerty.

Usmívala se. Cítila, že získala převahu.

„Už víte, kdo je můj milý? Jsem přesvědčena, že pro mou radost a ve svém vlastním zájmu se budete snažit vysvobodit z role, do níž jste se dostal. Nechtěla bych být ve vaší kůži, kdyby se to Andrej Drozd dozvěděl!“

Její smích ho šlehal jako bič, ale brzy se jí zadrhl. Hrabě Nyáry na ni pohlédl mrazivě:

„Aby tahle komedie, urozená slečno, také jednou skončila, musím vám povědět, že již včera jsem se pevně rozhodl vzít si vás za ženu. A od toho mě nezastrašíš ani povídačkami o svém zbojnickém snoubenci, Eržiko!“

Roztouženě a sladce se usmíval a jí se zmocňovala úzkost jako by se najednou před bouřkou ocitla v širém poli. Úzkost se stupňovala v úžas, když se přibližoval a natahoval po ní ruce:

„Doufám, že mi tentokrát neodepřeš polibek, na který jako tvůj ženich mám právo. Když mi ho nedáš, vezmu si sám, co mi patří.“

„Nedám vám polibek, ani si ho nevezmete!“ zvolala zrudlá zlostí. „Nikdy vás nebudu milovat!“

„Uvidíme!“

Nataženýma rukama po ní sahal, ale uhnula mu, objal jen vzduch. Dopálen nepodařeným pokusem řítil se za ní. Unikala mu, kličkovala mezi stolem a židlemi, lapal po ní, ale stále marně.

Hluk v Eržičině pokoji zaslechla Alžběta Báthoryová. Ve chvíli se objevila v neslyšně otevřených dveřích. Jediným pohledem se přesvědčila, oč jde.

Hraběti se podařilo chytit Eržiku za ruku. Přestože se všemožně bránila, přitahoval ji k sobě. Suchými rty se už dotkl jejího čela. Chtěl ji však alespoň letmo políbit na ústa. Ale to mu překazila. Volnou rukou se ohnala a plácla ho po tváři. Mlasklo to a hrabě nasadil tak směšnou a udivenou grimasu, že hněv Alžběty Báthoryové rázem vyprchal a rozesmála se jako při nejveselejším divadle.

„Jak je vidět,“ ozval se vztekle hrabě Nyáry, „vznešená paní sama pěstuje zvyky, které svým služkám zakazuje.“

„Za to byste si, pane, zasloužil, abych následovala Eržičina příkladu a už pro symetrii vás plácla po druhé tváři. Snad už teď vidíte, že nenaslouchám, ale stojím v otevřených dveřích. Vy jste však před chvílí v zajetí vášně oslepl a ohluchl, na všechno zapomněl, neuvědomil jste si, že jsem svědkem vašeho sprostého chování.“

Hrabě Nyáry tu opět stál v náramných rozpacích, nejraději by byl hned zmizel.

„Stále více mě překvapujete, příteli,“ pravila paní a s utajovanou rozkoší se pásla na jeho rozpacích. „A tak se mi zdá, že dobré mínění o vašich pověstných uhlazených a vybraných způsobech musím změnit. Za hodinu jste dnes tolikrát urazil dobrý vkus a ukázal se v tolika odsouzeníhodných situacích, že pro to nenacházím slov.“

Vyvalil oči, když ustoupila ze dveří a výrazným posunkem mu ukázala cestu:

„Vaše dnešní způsoby mi neposkytují žádnou záruku, že byste se v budoucnu choval pod mou střechou tak, jak se sluší na člověka dobrých mravů.

Proto vás vyzývám, abyste hned zmizel a nepřicházel mi na oči, dokud vás nezavolám. Jděte!“

Sotva se zavřely dveře, Eržika se rozplakala.

„Neplač,“ utěšovala ji matka, „ten člověk tě nikdy nepolíbí, ani k tomu nebude mít příležitost.“

Nemohla ji uklidnit. Objevovalo se před ní tolik tváří hraběte Nyáryho, že nevěděla, která z nich je ta pravá. A nevyznala se ani v matce. Pozorovala neustále, jak pohrdá hrabětem, jak ho ponižuje a ukazuje mu dveře, ale přece ji nutí, aby se za něho provdala.

„Eržiko, opakuji ti stále: přísahám, že myslím jen na tvoje štěstí. Budeš ženou toho šeredy, a přece nebudeš. Neptej se, jak to myslím. To není tajemství, které bych ti mohla prozradit…“

OTEC ERŽIKY PRÍBORSKÉ

Sotva hrabě Štefan Nyáry odešel, zavítal k Alžbětě Báthoryové lékař, o jehož zázračném umění Majorová, jak alespoň říkala, nepochybovala. Lékař už počtvrté přišel ošetřit její ránu. Při první návštěvě ji ubezpečil, že ránu, která se tak znamenitě hojí, vyléčí, že po ní nezůstane ani stopa. Při druhé návštěvě zapochyboval. Při třetí ještě více. A teď, při čtvrté, poslední návštěvě, řekl už bez okolků, že není na světě lékaře, který by takovou popáleninu a tržnou ránu vyléčil beze stopy. Alžběta Báthoryová se usmála:

„Slyšela jsem o vás, pane doktore, že jste zázračný lékař, a přesvědčila jsem se, že svými vědomostmi a schopnostmi nepřekonáte ani myjavskou mastičkářku. No, to nic, odměnu jste si zasloužil, tady ji máte… A můžu vám prozradit, že to, co se nepodařilo vám, podaří se mně. Najdu lék, který odstraní skvrnu po ráně.“

Po odchodu uraženého lékaře usedla Alžběta Báthoryová za stůl a napsala dopis. Zavolala hajduka:

„Hned vezmi tento list a odevzdej ho do vlastních rukou tajemníka palatina, pana Juraje Závodského.“

Pak šla k Eržice a řekla jí:

„Dnes odpoledne mě navštíví tvůj otec.“

„Mohu ho spatřit, setkat se s ním?“ zeptala se Eržika s tlukoucím srdcem.

„Ne, ještě ne. Odpoledne odejdeš k panu Megyerymu, poručníkovi a učiteli mého nejmladšího syna. Nechci, abyste se setkali, protože mu nemíním předčasně prozradit, že se mu před osmnácti lety narodila dcera…

To si nechám na vhodnější dobu.“

Eržika poslechla. Hned po obědě nasedla do kočáru a opustila hostinec U divocha. Těsně před bránou ji zastihl hajduk hraběte Nyáryho. Přinesl jí dopis. Co od ní chce ten strašný člověk? Když list přebírala, pálil ji v ruce a zdálo se jí, že je těžký, jako by byl ze železa.

„Jeď k Dunaji!“ řekla kočímu, přesvědčena, že si tam nejnenápadněji přečte ženichovo psaní.

Na ulicích bylo málo lidí a jen sem tam přejel kolem kočár. Tu a tam se na ni z kočáru usmívala přívětivá tvář a ona zmateně poděkovala za uctivé pozdravy. Byli to známí páni, s nimiž včera tančila na zábavě u Eszterházyů, a viděla, že by se rádi dali do řeči. Ale tvářila se tak lhostejně a nevšímavě, že se neodvážili přiblížit.

Na nábřeží bylo pusto. Jen někde seděl na lavičce nebo se kolem procházel stařec. Vyhříval se na jarním slunku a zádumčivě hleděl do vln Dunaje, jako by myslil na svůj odplývající život.

Eržika s rozpálenou tváří otevřela list.

„Moje jediná,“ četla pobouřená a rozhořčená, „když mi nepřející náhoda dnes dopoledne znemožnila vyjevit vám své city ústně, dělám to písemně.

Miluji Vás, má drahá, a lituji, že jsem byl schopen třeba jen na chvíli vzbudit ve vás zdání, že se nechci stát Vaším manželem. Chci si Vás vzít co nejdříve, a čím rychleji určí Vaše vzácná přítelkyně den naší svatby, tím budu šťastnější a tím větší bude moje radost. AH naše dny rychle plynou! Každý zaniklý den mě přiblíží splnění mého nejkrásnějšího snu. Líbám Vaše krásné čelo, Vaše růžové líce, Vaše rty, objímám Vaše rozkošné tělo alespoň v duchu a jsem šťastný, tak nesmírně šťastný, jak nesmírně Vás miluji! Vám oddaný, Vás zbožňující Štefan.“

Dopis ji tak pohoršil, že ho roztrhala na malé kousky tak prudce a rozzlobeně, až se hajduk ohlédl. Jaká je to drzost, jaká podlost! A ten ohavný list ani nepsal vlastní rukou. Pěkně tvarovaná, okrouhlá písmena a rovné, disciplinované řádky svědčí o peru člověka, pro něhož je psaní denním chlebem. Diktoval ho písaři jako všechny svoje milostné dopisy, aby ho jimi jednou nemohly opuštěné milenky z pomsty kompromitovat.

Útržky dopisu vyletěly z kočáru a vítr je roznesl po nábřeží. Ale s nimi se nerozprchly Eržičiny pochybnosti a obavy, co hrabě zamýšlí. Chce si ji opravdu vzít? Co z jeho řádků je pravdivé?

Zahleděla se do mraků, které se hnaly nad Prešpurkem.

Snad jen mrakům si může postěžovat.

Nemá nikoho, komu by se svěřila a u koho by hledala pomoc.

A mraky táhnou právě směrem na Vrbové a Čachtice. Pomyslí na ni Príborští, vzpomene si na ni Andrej Drozd? A pomůže jí někdo z nich, až bude odkázána na jejich pomoc…?

Alžběta Báthoryová se zatím chystala na uvítání vytouženého neznámého.

Dvanáct děvčat běhalo z pokoje do pokoje a plnilo rozkaz za rozkazem.

Všechno se lesklo čistotou, pořádkem a množství květů ve vázách naplňovalo hostinské pokoje vůní útulného domova. Děvčata oblékla paní do růžového hedvábí. Úplně připravená přecházela vzrušeně z pokoje do pokoje a vyhlížela, jestli před hostincem ještě nezastavuje očekávaný kočár.

Dlouho očekávaná chvíle přišla.

Z kočáru s erbem palatina Juraje Thurza vystoupil s vážným výrazem Juraj Závodský a po chvíli už stál před čachtickou paní. Hleděla na něj s planoucí tváří a jen stěží se ovládla, aby ho nepolíbila.

Tvář Juraje Závodského byla chladná, pouze chvílemi ji rozehřál výraz přívětivosti, předepsaný bontonem.

„Zavolala jste mě, Vaše Milosti,“ uklonil se. „Pokládal jsem za svou povinnost vyhovět pozvání.“

„Jen z povinnosti jste přišel?“ usmála se s jemnou výčitkou.

„Z milé povinnosti,“ opravil se s úsměvem, „nevím však, co má být cílem mé návštěvy.“

Vrhla na něho zkoumavý pohled.

„Cíl vaší návštěvy jsem v dopise naznačila zaobaleně, ale doufala jsem, že pochopíte …“

„Nepochopil jsem, Vaše Milosti.“ Pohlédl na ni rozpačitě.

„Opravdu ne?“ zachvěl se jí hlas obavou, že ji zklamal zrak i cit a že Juraj Závodský nemá opravdu nic společného s jejím tajemným neznámým, že se mu jen podobá.

„Napsala jste, Vaše Milosti,“ pravil mírným tónem, prozrazujícím nepříliš nápadný údiv, „že se těšíte na vytoužené setkání s člověkem, který před lety vstoupil do vašeho života, potom zmizel, marně jste ho hledala a nakonec vám ho přivedla do cesty náhoda. A abych prý vás vyhledal a pomohl oživit vzpomínky na událost, která snad už jen ve vaší paměti žije tak svěží, jako by se stala teprve včera…“

„Ano, to jsem napsala,“ řekla, vpíjejíc se očima do Juraje Závodského, aby postřehla každé hnutí jeho mysli a zachytila jeho nejtajnější myšlenky.

„Velmi mě překvapilo,“ vzdoroval pohledu čachtické paní, „že mě, člověka, kterého jste včera poprvé v životě uviděla, obdarováváte tak velkou důvěrou, že mě chcete zasvětit do svých nejsoukromějších zážitků a vzpomínek.“

„Nemýlíte se, pane?“ přiskočila k němu, chytla ho za obě ramena, přiblížila tvář k jeho tváři a upřeně mu hleděla do očí. „Nesetkali jsme se včera potřetí v životě?“

Juraj Závodský jen hleděl do očí, které pálily, jako by z nich šlehaly plameny. Nebyl schopen myslet, uvažovat, co říci a jak se zachovat.

„Ty jsi to, ano, ty, můj dávno vytoužený milý!“ volala u vytržení, objala ho a líbala.

Výbuch její lásky snášel jako v mrákotách.

„Řekni, že jsi ten rytíř, co jednoho dávného májového dne na břehu Váhu uchvátil do svého objetí vílu!“ hovořila s rozzářenou, téměř dívčí, něžnou tváří.

„Jsem ten, kdo uchvátil vílu do objetí, ale rytířem jsem nebyl,“ řekl s trpkým úsměvem, když se už vzpamatoval. „Zachoval jsem se nejen nerytířsky, ale přímo trestuhodně. Trestu jsem sice unikl, ale výčitkám svědomí dodnes ne! Bál jsem se chvíle, až se jednou s vámi, Vaše Milosti, setkám.

Ta chvíle přišla, když jsem se toho nejméně nadál. Když jsem k vám před chvílí přišel, nebylo to ze zbabělosti, že jsem se tvářil, jako bych se s vámi setkal poprvé. Nechtěl jsem sám nešetrně připomínat událost, kterou jsem už dávno oželel, a potom – měl jsem slabou naději, že ve mně, léty změněném téměř k nepoznání, nepoznáte zákeřníka, který se sobeckou, kořistnickou touhou vtrhl do vašich dívčích snů. Ale jsem tady, nezapírám, čeho jsem se dopustil, ať mě stihne váš trest!“

„Potrestám tě svou láskou!“ objala ho znovu.

Nevycházel z údivu.

Jak je možné, že hrdá čachtická paní tak bez okolků nabízí svou lásku právě jemu?

„Abys věděl,“ hovořila, jako by mu četla v myšlenkách, „tobě děkuji za nejkrásnější chvíle svého života. Milovala jsem tě od první chvíle, kdy jsem tě spatřila na břehu Váhu, a nikdy jsem po tobě nepřestala toužit. Můj život byl bez tebe prázdný. Ohavně prázdný. Pověz mi, proč jsi rozžehl v mém těle lásku a pak zmizel?“

„Milosti …“

„Tak ne, říkej mi jako tehdy, nazývej mě svou vílou, tykej mi, šeptej mi horoucí slova lásky. A líbej mě, aby se mi dech zatajil, srdce přestalo bít, abych zapomněla na celý svět a umírala láskou, kterou jsem po celý život neokusila. Umírala láskou jako tehdy, když ses vynořil z tichého lesního šera jako sen a vtrhl do mého života jako rytíř z pohádky. Vrať mi všechno, nahraď mi všechno, oč mě léta odloučenosti od tebe oloupila!“

Byl na nejvyšší míru zmaten.

Rozvířila se před ním největší záhada jeho života.

„Zdá se mi, že nejsem při smyslech, že jsem se dostal do zajetí snu,“

hovořil, když ho Alžběta Báthoryová posadila vedle sebe na divan. „Minulost se vrací, city ožívají… Přišel jsem k vám, Vaše Milosti, odhodlán přijmout trest za to, že mě oslepil a ohlušil hlas krve, kterou jste rozbouřila.

A tu mě nečeká trest, ale největší překvapení života. Jaké divné vrtochy osudu! Já jsem zabíjel v sobě lásku a hledal zapomenutí a ty jsi mě milovala! Umírali jsme láskou a cesty našich životů se přece rozešly… Hledím na tebe jako v horečce, jako na mámivý přelud. Vidím tě před sebou rozechvělou láskou, roztouženou, oddanou. Jsi právě taková, jakou jsem si tě přál vidět před osmnácti lety. Dá se vůbec uvěřit, že láska v tobě dodnes nevyhasla?“

„Šíleně tě miluji. Moje láska rostla z roku na rok, protože jsi byl nedosažitelný. Každého, kdo se ucházel o mou přízeň, zastínil tvůj pohádkový zjev. A když mě hlad a touha po štěstí a lásce přece vrhly do cizího objetí, byla to moje pomsta tobě, mému neznámému milenci. Ale pomstila jsem se tím jen sobě, hnus a odpor mi zmrazily svatokrádežnou láskou rozpálené tělo a tvé soky, o nichž jsi neměl ani tušení, jsem opovržlivě a s nenávistí odkopla jako kusy hadru.“

Poslouchal její vyznání jako omámený. A minulost v něm znovu ožívala, touhy a city pochované na dně srdce se probouzely.

„Vyprávěj, můj rytíři, vyprávěj hlasem, který jsem tam na břehu Váhu poprvé uslyšela, a přesto jeho ozvěna dodnes v mé duši nedozněla.“ Objímala ho a hleděla mu do očí, jako by se v nich chtěla navždy utopit.

„Má nejdražší,“ i on ji objal, „tak jsem tě kdysi chtěl oslovovat, vroucně a s vášnivou touhou. Já, který se téměř při každé zábavě v čachtickém zámku točil v tvé blízkosti a ty ses mě ani pohledem nedotkla. Celé noci jsem se potloukal jako zloděj pod tvými okny. Hleděl jsem do nich roztouženým zrakem a hádal, za kterým z nich asi sníváš své dívčí sny. Mohl jsem se jenom utěšovat představou, jak by to bylo krásné, kdybych směl jednou vstoupit do tvého bílého pokoje, kleknout ti k nohám, vyznat ti lásku a spatřit na tvé rozkošné tváři třeba jen záblesk naděje.“

„Proč jsi mi nepověděl o svých citech? Proč jsi nevtrhl do mého pokoje jako neodvratný osud?“

„Oddělovala nás nepřeklenutelná propastná propast. Jak se potomek zchudlých zemanů, živící se svým písařským uměním u hraběte Juraje Thurza, mohl přiblížit k dceři velmože? Ne zbabělost, hrdost mě odstrašovala. Nechtěl jsem, abys mě odmítla nebo se mi vysmála… Bál jsem se požádat tě o tanec, protože už pomyšlení, že bych mohl utržit odmítavé gesto, přivádělo mě k šílenství. V mukách nešťastné lásky jsem nakonec našel východisko bez rizika odmítnutí. Dlouho jsem se připravoval, jak tě překvapím, přemůžu tvůj vzdor silou a ukořistěné polibky budou pro mě vzpomínkou na celý život. Štěstí mi přálo, Po dlouhém čekání jsem tě zastihl. Byl jsem tehdy šílený, úplně šílený! Vzpomínka na to šílenství lásky ležela na mé minulosti jako temný stín. Pokládal jsem se za nečestného člověka, nehodného úspěchu v životě, za podvodníka, když jsem přijímal vyznamenání a pocty patřící poctivým lidem. A nejvíc jsem se bál setkání s tebou. Výčitky a odsouzení v tvých očích bych nepřežil. Teď ta tíha ze mě padá, stín mizí z mého života. Ale necítím ulehčení, protože mě zase trápí lítost, že štěstí bylo tak blízko a já před ním utekl.“

„Utekl jsi, ale setkáváme se znovu!“

„Setkáváme se… A zdá se mi, že teprve včera jsem na koni od tebe odjel.

Jsi taková, jaká jsi byla tehdy, jako by osmnáct let bylo jenom dnem; tvá svěží tvář na mě hledí jako tehdy, tvůj pas je právě tak štíhlý a tvoje ruce se v šeru právě tak čarovně bělají. A mě jako by se zmocňovalo dávné šílenství…“

JEN JEDNOU SE JEŠTĚ SETKAT!

Ve vzpomínkách a polibcích plynuly hodiny.

Na Prešpurk se už snášel soumrak a vkrádal se i do pokojů hostince.

Hajduk v kočáře, který na radu předvídavého hostinského zajel až do dvora, aby na ulici nevzbuzoval pozornost a nezavdával příležitost ke klepům, byl už unaven od dlouhého sezení na kozlíku a netrpělivě se ohlížel, zdali se jeho pán ještě nevrací z návštěvy.

V místnosti naplněné vůní květin a voňavek rozžala Alžběta Báthoryová svíce a tu se rozplývalo kouzlo, které drželo Juraje Závodského v omamném zajetí.

V zrcadle spatřil vlastní obraz. Unavené oči, pobledlou tvář a pleš, ničící jeho kdysi bujnou kštici, A pohledu na Alžbětu Báthoryovou se přímo zhrozil.

To není to děvče, které objímal kdysi na břehu Váhu, to není ta víla, o níž sníval. Léta zanechala na její tváři i postavě své stopy. Do vlasů, černých jako noc, vpletla stříbrné nitky a růžovou tvář přeorala jemnými brázdami.

To už není ten štíhlý pas, křehký jako stonek růže, to už není postava lehká jako paprsek. Stojí před ním někdo úplně cizí, cizí žena. Vstal.

„Neodcházej!“ zvolala, jako by vycítila jeho rozčarování. „Už nesmíš ode mě odejít! Chci tvoji lásku, chci tě milovat!“

Svraštil čelo, chladně strnul:

„Musím odejít. Navždy.“

Přiskočila k němu, zajala ho do objetí.

„Nesmíš odejít!“

Vysvobozoval se z jejího objetí:

„Srdce mi krvácí a duše se naplňuje dávným smutkem. Stejným jako tehdy, když jsem od tebe odešel poprvé. Naše cesty se tehdy rozešly a už nikdy se nesejdou.“

Ruce jí bezvládně visely a pohled na Juraje Závodského ji zmrazil.

To už nebyl muž, který se před chvíli zmítal v osidlech nálady, kterou vyvolala.

Cítila, že s ní už není spojen ani jediným citovým poutem.

„Vaše Milosti,“ zněl jí strašně cize a chladně jeho hlas, „zapomeňte, jako budu zapomínat i já, a dovolte, abych vám při rozloučení políbil ruku za odprošení i na znamení nejupřímnější úcty.“

Zarazilo ho, jak na ni zapůsobila jeho slova. Černé oči ještě víc zčernaly, bledé tváře zalila červeň, ruce se zachvěly a místností se rozlehl její smích, nabitý trpkostí zhrzené milenky, opovržením, bojechtivostí i výzvou k boji.

„Setkali jsme se pozdě,“ pokusil se o vysvětlení, ale přerušila ho uštěpačnými slovy, která šlehala jako bič.

„Chceš snad povědět, že tě doma čeká roztoužená žena, hromada dětí a že čest ti nedovoluje být věrolomným manželem, zapomínat při cizích polibcích a objetích na matku tvých dětí?“

„Ano, to jsem chtěl říci,“ odpověděl rozpačitě a s překvapením pozoroval, jak se Alžběta Báthoryová každou chvíli mění.

„A hnedle mě začneš z pózy ochránce mravů kárat, že ti překážím. Velmi ses změnil, můj milý!“

Tolik povýšení a pohrdání bylo v jejím smíchu, že se v něm vzbouřila krev, ale ovládl se.

Její tvář se zase změnila. Přísný chlad zteplal úsměvem a povýšenost a pohrdání vystřídala přívětivost:

„Tady je moje ruka, milý pane… Propouštím vás bez hněvu, i přestože jsem zklamaná a přestože se neloučíme s nadějí na setkání v blízké budoucnosti. Chci pochopit vaše city a respektovat vaši manželskou a otcovskou povinnost, i když podobnou povinnost, ba ještě staršího data, mohl byste cítit i ke mně. Nebyl byste překvapen, kdybyste se jednou dozvěděl, že jsem matkou vašeho syna nebo dcery? Ale jděte si svou cestou, jen mi slibte, že mého posla, až ho k vám jednou vypravím s žádostí, abyste mě navštívil v mé čachtické samotě, nevrátíte se zamítavou odpovědí. Přijedete, ano?“

„Přijedu,“ slíbil pevně a přesvědčivě. Žádosti, vyslovené za takových okolností a takovým tónem, nemohl nevyhovět.

„Ale, milý pane“ hovořila, když jí líbal ruku, „ještě nemůžete odejít.

Rozloučila jsem se s vámi jen jako s drahým přítelem, teď vás ještě chvíli zdržím jako úřední osobu. Mám k vám prosbu. Potřebuji pomoc!“

„Není pomoci, kterou bychom vám odepřeli!“

„V Čachticích otravuje mysl lidu několik buřičů,“ rozhovořila se Alžběta Báthoryová, „rozsívají myšlenky vzpoury. Necítím se v bezpečí. Nedávno se mi naskytl důkaz, že čachtičtí měšťané nadržují zbojníkům, kteří se v mém kraji nebezpečně vzmáhají. Rychtářem a farářem počínaje, všichni jsou zjevnými nebo tajnými spojenci zbojníků. Ti jsou tím nebezpečnější, že se jejich vůdcem stal odchovanec vysoké školy ve Wittenbergu, Jan Kalina, který se nám takhle odplácí za to, že můj nebožtík manžel a já jsme nelitovali obětí a nechali ho vystudovat.“

„A jakou pomoc byste si přála, Vaše Milosti?“

„Vojsko…! Aby měl kdo chránit ohrožené právo a bezpečnost panstva, zkrotit buřiče a vzít jim chuť na spolky se zbojníky. Do Prešpurku jsem se vydala jen proto, abych si mohla postěžovat a ucházet se u palatina o pomoc.

Bohužel, přišla jsem v nevhodnou dobu, zrovna když palatina odvolaly zemské povinnosti do Vídně. Chtěla jsem vyčkat jeho návratu, ale je mi tu dlouhá chvíle a služebnictvo zůstalo doma bez dozoru.“

„Kolik vojáků byste asi potřebovala?“

„Dvě stě, tři sta, raději tři sta! Na náklady města a jeho obyvatel!“

„Hned zítra ráno se vrátím do Vídně. Vaši žádost přednesu palatinovi bez meškání a s nejsrdečnějším doporučením.“

„Jak rychle může mé žádosti vyhovět?“

„Rychleji, než se nadějete, Vaše Milosti. Nejpozději za týden se vojsko objeví v Čachticích.“

„Přijměte můj dík!“

Alžběta Báthoryová vyprovodila hosta ke dveřím, vedoucím do dvora.

Tam se zastavila a hleděla za odcházejícím.

Už se stmívalo.

Z kočáru u brány vystoupilo děvče.

To Eržika Príborská se vracela z návštěvy u Megyeryho. Zaraženě pohlédla na pána, stojícího vedle kočáru. Chystal se právě nastoupit. Upřel na ni udivený pohled. Srdce jí divoce tlouklo. To je tedy její otec?

Zrychlila kroky a v největších rozpacích vletěla do matčina objetí.

„To je tvůj otec, Eržiko!“ šeptala jí matka ve dveřích.

Juraj Závodský nasedl do kočáru. Byl ohromen překvapením. Zdálo se mu, že spatřil Alžbětu Báthoryovou před osmnácti lety. Vzpomněl na její narážku o dceři nebo synovi, jíž před chvílí nepřipisoval hlubší význam.

Tvář měl klidnou, ale v duši bouři.

Že by to byla jeho dcera…?

15

Z čachtické farské kroniky

NÁVRAT ALŽBĚTY BÁTHORYOVÉ

Znovu vytahuji z tajné přihrádky kroniku čachtické fary, do které já, Jan Ponicenus, podle svého nejlepšího vědomí a svědomí potají ve večerní nebo noční samotě zaznamenávám události týkající se města a církve, aby jejich památka byla zachována i pro budoucnost.

Dnes, 30. dubna léta Páně 1610, navečer se do Čachtic neočekávaně vrátila Alžběta Báthoryová a po jejím návratu se jako blesk roznesla zpráva, že už zítra, nebo pozítří za ní přijdou i vojáci. Nechť se milostivý Bůh smiluje nad mými věřícími.

Paní se vrátila z Prešpurku s dvanácti děvčaty, s prázdnými vozy, protože spoustu nejrůznějších darů nechala v Prešpurku pro Jeho Výsost palatina a jiné vysoce postavené osobnosti, aby si naklonila jejich přízeň, a bez Eržiky Príborské, kterou zanechala v opatrování přísné a vzdělané matrony, jež ji má přiučovat jazyku latinskému a maďarskému.

Můj milý mladý přítel Pavel Lederer, kterému nechť je za jeho neohroženost v boji proti křivdám a zločinům vzdána čest a sláva, mi dnes přinesl tyto zvěsti.

První, co Alžběta Báthoryová učinila, když vystoupila z kočáru, bylo, že se zeptala:

„Kde je Vihar?“

„V zahradě. Položili jsme ho na jemnou, čerstvou trávu a přikryli jsme ho bílou plachtou,“ odpověděl Ficko, dojat prý až k slzám, „aby ho Vaše hraběcí Milost mohla ještě jednou vidět a aby se s ním mohla posledním pohledem rozloučit.“

„Dobrá,“ odpověděla klidně, „a co jste udělali s Annou Darabulovou?“

„Leží ve stáji, v té, ve které otrávila Vihara, a zítra ráno bude pochována.“

„Ne, jen Vihar bude pochován!“ vykřikla. „Tu ženskou hned chyťte a zakopejte ji, tak jak je, jako toho nejposlednějšího prašivého psa, bez rubáše a bez rakve, někam do příkopu až na konci zahrady! A truhláři přikazuji, aby se svými tovaryši za noc zhotovil pro Vihara rakev!“

Potom vešla paní hraběnka hned do zahrady.

Tam se smutnou tváří odkryla koně, vrhla se na něj, s prominutím, jako by to byl její manžel nebo milý, a pustila se nad ním do pláče a nářku. Ficko stál vedle ní a dlaní si vytíral slzy z očí, přestože, jak si později stěžoval Ledererovi, se dusil smíchem a jen taktak se přemohl, aby nevybuchl v řehot.

„Hraběcí Milosti,“ řekl, když paní odcházela od Vihara. „Jak vám Dora zvěstovala, dopustil jsem se těžkého zločinu. Byl jsem na nejvyšší míru rozhořčen Anniným špatným skutkem, a tak jsem ji vlastníma rukama zbavil života. Nelituji toho ani v nejmenším, ale když to uznáte za správné, odevzdejte mě spravedlnosti.“

„Zasloužil bys ne trest, ale odměnu,“ vděčně se na něj podívala paní, „udělal jsi to, co bych byla udělala i já!“

„A ty, Ilono“ zeptala se pak té bezbožné ženy, „mi řekni, kolik děvčat najaly ženské?“

„Doposud jenom dvanáct, hraběcí Milosti. Ale všechny se ještě nevrátily z cest.“

„Kde jsou ta děvčata?“

„Podle vašeho příkazu v bezpečí, v podzemním žaláři.“

„Honem je přiveď, chci je vidět!“

„Není ještě docela tma, hraběcí Milosti“ strachovala se Ilona, „z ulice nakukují do zámku zvědavci a zavdali bychom příčinu k dalším klepům.“

„AH si říká, kdo chce, co chce,“ okřikla ji paní. „Ale jestli chceš zvědavce poplést, křič na děvčata, aby na kolenou děkovala, že jsem jim již odpustila a že už je dál nevězním za napáchané krádeže.“

Potom přikázala, aby z vozu, který na dvoře hlídali hajduci, jednu po druhé vynesli truhlice se šatstvem, a Doře Sentešové podala skříňku se šperky:

„Pojď, odnes ji do mé klenotnice.“

Za chvilku se z klenotnice ozval obrovský křik. Alžběta Báthoryová vyběhla na dvůr celá bez sebe a za ní Dora Sentešová, bílá jako vosk.

„Ficko, kde jsi? Ficko! Okradli mě, okradli mě!“

Ficko, jako by na to zavolání čekal, objevil se před paní, jako by se ze země vynořil.

„Pandurský kapitán mi vykradl klenotnici,“ křičela, „a je tak drzý, že se tím ani netají, na lístku, který nechal v pokladnici, se k tomu bezostyšně přiznává.“

„Varoval jsem vás před ním, hraběcí Milosti,“ Ficko se jí tvrdě podíval do očí. „Ale vy jste mě dala natáhnout na lavici, abyste se mu zavděčila!“

„Vyhledej ho, Ficko, najdi ho a já se ti štědře odměním!“ Nezpozorovala, jak mu oči zasršely nenávistí.

„Je to podvodník a zloděj, o jakém svět neslyšel,“ vzpěnila se ve Fickovi krev, „ale já ho najdu! Co mi však za to dáte?“

„Cože? Jak se to opovažuješ se mnou jednat?“

„Prosím za odpuštění, hraběcí Milosti,“ poškleboval se Ficko. „Ale obávám se, až vám toho lišáckého kapitána hodím k nohám, že vám ten lotr dokáže, že ne on, ale já jsem lupič a že mě místo odměny potrestáte.“

„Kolik chceš?“ zeptala se chladně.

Mlčel a vyzývavě se na ni díval.

„Dám ti dvě stě zlatých!“

Ficko se drze rozesmál.

„Ty lumpe!“ rozkřikla se pohoršeně.

Rozehnala se pěstí, ale jediný pohled na něj zkrotil její hněv.

Až teď si uvědomila, jaký je to nesnesitelně ošklivý skrček. Celá jeho postava, přimhouřené pichlavé oči, vzteklá, zamračená tvář a zaťaté pěsti byly tak hrozné, že jí po celém těle přeběhl mráz.

„Zadržte tu pěst, hraběcí Milosti“ řekl a na Doru se utrhl, „a ty zmiz, protože mám pro hraběcí Milost důležitou zprávu, která nesnese žádné svědky.“

Rozčertěná Dora odešla. O kousek dál zůstala stát a čekala, až ukončí svoji rozmluvu.

„Mírněte svůj hněv, hraběcí Milosti, i hlas,“ šklebil se Ficko, „nebo vám to, co chci povědět, řeknu tady tak hlasitě a nebude vám to příjemné.“

„To si odskáčeš, lotře!“ vykřikla.

„Tak to zase ne, hraběcí Milosti,“ zvolal Ficko. „Už mám dost toho pykání a ponižování, s tím už přestaňte, nebo mě také vženete do řad svých nepřátel!“

„Já toho mám taky dost, ty jeden pse!“ křičela paní. „Doro, zavolej hajduky, ať toho lotra spoutají a uvrhnou do žaláře!“

Ficko se divoce rozchechtal:

„Než se vaši zbabělí hajduci přiškobrtají, hraběcí Milosti, mohl bych dávno utéci!“

Zmocnil se jí takový hněv, strach a úžas, že nebyla schopna vyřknout slovo. Vycítila, že Ficko je jejím nepřítelem.

„Mohl bych utéci, ale neuteču!“ pokračoval Ficko. „Tady jsem, dejte mě uvrhnout do žaláře, můžete mě i zabít, hraběcí Milosti, ale tím zpečetíte svůj osud. Zabezpečil jsem svůj život a svou svobodu cenou vaší svobody a vašeho života!“

Nechápala, jak mohl Ficko učinit její život závislý na svém životě, ale celá vystrašená tomu uvěřila.

Okřikla hajduky, kteří přicházeli s Dorou:

„Nepotřebuji vás, vraťte se!“

A potom, přemáhajíc se, mírně se zeptala:

„Jakou odměnu chceš?“

„Vím, že mezi námi přece jenom může panovat shoda, hraběcí Milosti, a proto se spokojím s tisícovkou.“

„Máš ji mít.“

„Ale nevím, jestli se ho zmocním živého!“

„To je mi jedno: buV živého, nebo mrtvého!“

Vtom vyběhla z podzemního sklepe ní Ilona se strašlivým pokřikem:

„Nenašla jsem v žaláři živou duši, přestože jsem tam děvčata důkladně zamkla!“

Paní i Ficko se podivili ještě víc, když Ilona s jektáním vyprávěla:

„A když jsem se bez děvčat vracela, vrhla se na mě z tmavé chodby vysoká postava s maskou na tváři a černá od hlavy až k patám. Byl to muž, jak jsem vycítila podle hlasu, srazil mě na zem, tloukl mě a kopal:

,Běda ti, jestli tě tu ještě jednou přistihnu!‘ “

Alžběta Báthoryová nevycházela z ohromení. Ficko napjatě hleděl před sebe, jako by očima pronikal do podzemí a strhával roušku z nové záhady.

Už se blíží půlnoc, hodina duchů. Rozestlaná postel mě čeká a já do bílých peřin uložím své unavené tělo s černými výčitkami svědomí.

Pacholek mi pozdě večer sděloval, že ze zámku se rozléhá pláč a nářek.

Kdo ví, co se tam odehrává právě v této chvíli, kdy já zaznamenávám pro budoucnost události, které se odehrály, místo abych se vzchopil a šel třeba za cenu vlastního života zabránit porušování a deptání božských a lidských zákonů, páchání do nebe volajících zločinů.

Trpím stejně, jako trpěl můj předchůdce Andrej Berthoni, budiž čest jeho památce. Mé utrpení však není tak bezútěšné, jako bylo jeho, protože zatímco já tady stařecky nečinně zahálím, zbojníci jsou připraveni. Jan Kalina i Andrej Drozd a Pavel Lederer, kteří jsou mladí a mají více odvahy a síly, bdí.

Nechť jim pomáhá dobrotivý Pán Bůh, jehož nepřestanu prosit, aby neopouštěl zbojníky, kteří jsou zastánci pravdy a mstiteli křivd. Od spravedlivé vrchnosti si zaslouží ne trest, ale uznání.

NEVĚSTA V BLÁTĚ A POCHOVANÝ KŮŇ

Zapisuji 1. máje léta Páně 1610.

Byla to v zámku strašlivá noc.

Pavel Lederer mi to sděloval s vpadlýma očima. Celou noc probděl v zoufalé bezmoci. Až do svého obydlí slyšel výkřiky nešťastných děvčat, která přivezli z Prešpurku. Už jich zůstalo jenom devět. A ani ta se nesmějí ukázat venku, protože jsou poškrábaná a samá rána. Tři jejich družky zahrabala Ilona s Katou do příkopu na konci zahrady vedle Anny. Utrýznily je minulé noci k smrti…

Dík tobě, Jane Kalino, že děvčata ze žaláře jsi na poslední chvíli před návratem čachtické paní zachránil.

Dnes v noci ty bezbožné ženy přivedly dalších devět děvčat. Ó, tolik se raduji, že je dnes v noci zachrání!

Pobouřením se mi třese ruka a srdce mi bije.

Ó, jaké to rouhání, jaká pohana!

Už v poledne jsem vypravil k superintendentu Eliášovi Lánimu do Veľké Bytče posla s dopisem, ve kterém jsem si stěžoval, jaké hrozné věci se dějí v Čachticích a jak hanebně potupili naši víru a její obřady vydali na posměch. Ale můj dopis se do Veľké Bytče nedostal, jenom do zámku, protože Ficko posla vyčíhal, ztloukl ho k smrti a mého dopisu se zmocnil. Paní prý ho se smíchem předčítala a potom řekla:

„Vzkazuji tomu starému černokněžníkovi, že nejen Anna uměla péci ořechové koláče, ale že jsou ještě jiné koláče, které ochutná.“

A ještě jinak mi hrozila:

„Jestli proti mně bude takhle zbrojit, já mu také ukáži. Přidělím mu pět vojáků a posledního máje zavolám na Eržičinu svatbu faráře odjinud!“

Cože se stalo?

Ráno vystrojili v zahradě parádní pohřeb. Vihara položili do ohromné rakve a všechno služebnictvo a poddaní zpívali na panin rozkaz okolo jámy nábožné písně. Ficko vykonával obřady jako farář. Chlapi spustili do jámy obrovskou rakev. Alžběta Báthoryová si i poplakala, a když jámu zasypávali a všichni se už rozcházeli, ještě tam dlouho stála ve smutečních šatech a plakala.

Ó, jaká zvrácenost, jaká hanba!

Za touto událostí následovala hned další.

Sotva se paní vrátila ze zahrady do zámku, rozkázala, aby vyvedli všechny koně, přelétla po nich zrakem a vybírala si. Na koně, který se jí nejvíc líbil, se vyšvihla jen tak, bez sedla, a vyletěla ze dvora jako vítr. Ke kostelu se právě ubíral svatební průvod.

„Drak jede, drak!“ vykřikl svatebčan, který ji první zpozoroval. Průvod se rozprchl k domům a bránám jako vyplašené hejno.

Alžběta Báthoryová měla cestu volnou, ale když uviděla sličnou nevěstu, bílou jako lilie, až prý zezelenala závistivým vztekem, zamířila k ní a srazila ji koněm do bláta, které zůstalo u cesty po nočním dešti.

Ženich vykřikl a rozběhl se k ní se zaťatými pěstmi, ale ona mezitím odcválala se zběsilým chechtotem.

Bože, odpusť mi! Přemohla mne hříšná lítost nad tím, že se jí nešťastný ženich nestačil pomstít, aby už nadále nemohla páchat další nepravosti a zločiny!

Moji věřící nevycházejí z pohoršení.

A všichni trnou, co nás ještě čeká.

Jana Kalinu, který mě dnes navštívil a stěžoval si, že zbojníkům se na hradě nelíbí, protože se tam cítí jako v žaláři, a touží jenom po horách a dolinách, potocích a svých lesních úkrytech, toho jsem poprosil, aby bez meškání vyhledal kastelána Mikuláše Lošonského. Musí už bez odkladu jít k palatinovi a otevřít mu oči, aby zakročil.

Jan Kalina lituje, že se jeho druhům na hradě dost nezalíbilo. Já však budu rád, když všichni opustí ten hrdý úkryt, protože jeskyni v horách pokládám za bezpečnější. V tom s ním nesouhlasím. Ficko má tisíc očí a vyslídí je. Dnes mi neuniklo, jak se za Kalinou, přestrojeným za žebráka, slídivě plazily jeho oči. Cosi mi našeptává, že už poznal a vyslídil i nový úkryt zbojníků. Bojím se, že už ví, kdo teď obývá hrad, a že čeká jenom na vojsko. Nechce se unáhlit. Udeří na zbojníky až po příchodu vojska, když si bude jist, že zvítězí.

Pane Bože, co s námi bude, co bude s Čachtičany, ohrožovanými a pronásledovanými, jestli padne jejich poslední záštita? Můžeme skládat nějaké naděje do cesty Mikuláše Lošonského? Nezabijí ho zuřiví protivníci dříve, než do Prešpurku dojde? A když dojde, nechá se palatin přesvědčit?

Má duše je zmučena tisícerými obavami a pochybnostmi a mohu se jen modlit za všechny, kteří hájí dobro proti zlu a trpí.

Chraň, Bože, zbojníky, chraň Mikuláše Lošonského! Vztáhni ochranné paže nad ubohými děvčaty ze zámku a nedopusť, Bože, nedopusť, aby hřích zvítězil a aby ctnost a nevinnost byly deptány!

FICKO NA VÝZVĚDECH

Psáno 4. května léta Páně 1610.

Mé obavy se splnily. Ficko Jana Kalinu poznal. Před třemi dny, když ode mne večer Jan Kalina odcházel, netušil, že by na sebe a na své druhy mohl přivolat nebezpečí, a tak šel rovnou na hrad a nezpozoroval, že se za ním v dálce na Fickův rozkaz plíží Ilona.

Jak mi Pavel Lederer zvěstoval, vydal se Ficko hned té noci do hradu na výzvědy.

S rozzářeným obličejem se pak Ledererovi chlubil, jak se podzemní chodbou dostal na hrad. Zůstal u padacích dveří vedoucích z podzemí.

Zaslechl rozhovor Jana Kaliny s Andrejem Drozdem.

„A víš, o čem vykládali?“ zeptal se ho.

Pavel Lederer, jak si mi postěžoval, prý zbledl a přemohl ho strach, jestli nehovořili o něm.

„Jak bych to mohl vědět?“ odpověděl Fickovi v mučivé nejistotě, jestli se Ficko nedozvěděl, jakou úlohu v zámku vlastně hraje.

„Vykládali o svém strachu, he -he -he,“ smál se Ficko.

„Bojí se, kamaráde! Cítí mrtvolný zápach, jako by už cítili vlastní mrtvoly.

Trnou, co bude, až přijde vojsko.“

„A jsou na hradě všichni zbojníci, Ficko, víš to určitě? Viděl jsi i ostatní?“

chtěl vyvolat ve Fickovi pochybnosti a zároveň se dozvědět, co tam vyslídil.

„Nezatoulal se tam jenom Drozd s Kalinou na výzvědy stejně jako ty?“

„Ba ne! Jsou tam všichni a jsou v kaši,“ řehtal se Ficko. „A víš, na co jsem přišel?“

Pavel Lederer trnul, jestli se o něm Ficko nedozvěděl, že je spojencem zbojníků.

Jak se mu ulehčilo, když mu Ficko prozradil, že je mezi zbojníky i Imrich Kenderessy.

„Nevím,“ skřípal Ficko zuby, „kdo z nás měl větší štěstí, že jsem ho nezahlédl. Kdybych ho byl zaslechl, byl bych se na něj vrhl a jeden z nás by tam byl na hradním nádvoří zůstal.“

„Co není, může být,“ povzbuzoval ho Lederer. „Doufám, že je ještě dnes překvapíme!“

„Ne,“ zavrhl Ficko jeho návrh. „Neunáhlíme se. Musíme být opatrní.

Počkáme na vojáky. Potom postavíme ke všem východům z podzemí hlídky, protože ti lotři se tam už vyznají jako doma – alespoň se tím Kalina a Drozd holedbali – a udeříme na hrad překvapivě v noci. Neuniknou nám.

Vzdají se přesile, anebo budou bojovat krátký boj. Mají i třetí možnost.

Mohou se skrýt v podzemí. Tam bych je viděl nejraději. Už by světlo světa neuviděli.“

Pavel Lederer přemlouval Ficka, aby udeřili na hrad co nejdřív, protože prý kdo ví, jestli zbojníci neupláchnou dřív, než vojsko přijde. Chtěl dosáhnout toho, aby pro zbojníky byla obrana nebo útěk co nejlehčí.

„Dokud vojsko nepřijde, není radno něco podnikat,“ nedal se strhnout Ficko. „Pak zbojníky vyřídíme.“

Přátelům tedy hrozí velké nebezpečí.

Po obědě jsem neměl klidnou chvilku. Stále jsem hlídal, jestli Jan Kalina přijde, abych ho mohl varovat. Ale nepřišel. Jistě spěchal do Piešťan poprosit kastelána, aby se konečně vypravil do Prešpurku. Jak vím, i Pavel Lederer spoléhal, že Jan Kalina jistě přijde, protože ani on ještě nedal zbojníkům vědět,co se na ně chystá, až přitáhne vojsko.Nejlepší by bylo, kdyby co nejdřív zmizeli do hor, protože nad vojskem nemohou zvítězit.

Pane Bože!

Zatímco píši tyto řádky, venku duní množství kopyt, jako by hřmělo, a zem se otřásá.

Vojsko tedy už přichází.

Otevřel jsem okno a s hrůzou jsem pozoroval, jak se nepřehledné řady vojáků valí do zámku.

Zkáza Čachtic a zbojníků se už přivalila.

Bože, smiluj se nad námi!

Čachtice pokojně spí pod hvězdnatým pláštěm noci. Je to asi jejich poslední poklidná noc. A zbojníci netuší, jaké nebezpečí jim hrozí. Jsem v pokušení, že bych měl farní kroniku zavřít do jejího tajného úkrytu a letět na hrad varovat zbojníky, aby okamžitě zmizeli, ještě dnes v noci. Mám jít, nebo nemám?

Zase mne stíhá kletba mé nerozhodnosti!

Jen co se vojsko vhrnulo do zámku, už se zase valí ven. V jeho čele jsem v měsíčním světle uviděl Ficka.

Jdou na hrad! Mí ubozí přátelé jsou ztraceni. A já je budu mít na svědomí. Měl jsem na hrad letět hned, jak jsem příchod vojska zpozoroval. To by snad ještě nebylo pozdě.

Co mám dělat, Pane Bože, co mám dělat?

Už vím. Zachráním zbojníky! A vím jak!

Tak, stalo se!

Vzpomněl jsem si, jak Kalina jednou řekl Ledererovi: „Až nám bude hrozit nějaké nebezpečí, podpal stoh slámy nebo sena, to pro nás bude nejlepší výstraha!“ Udělal jsem to. Podpálil jsem vlastní stoh slámy. Jako žhář jsem se k němu přikradl. a když vzplanul, utíkal jsem pryč jako zločinec.

Ještě teď se mi ruka klepe a srdce mi vzrušeně bije.

Z ulice se ozývá křik.

Lidé se sbíhají před farou.

Otevřel jsem okno. Snad půl města se tlačí na ulici. A vidím, že nehoří jenom můj stoh, ale i stoh Alžběty Báthoryové za zámkem. I Pavel Lederer si tedy vzpomněl na Kalinova slova.

Dva obrovské jazyky plamenů šlehají k nebi, dvě plamenné výstrahy zjasňují oblohu. Zbojníci je jistě zpozorují a včas se zachrání. Na věži vyzvánějí na poplach. Z ulice se ozývá zmatený křik a hluk.

UBOHÉ ČACHTICE

10. května léta Páně 1610 pozdě po půlnoci před sebe kladu kalamář a beru do ruky brk, abych do kroniky zaznamenal události posledních dnů.

Píši, jako bych páchal nějaký zločin, a zmocňuje se mne strach, jestli se na mne škvírou v okenici nebo klíčovou dírkou neupírá něčí slídivý zrak.

Připadá mi, že hlídají každý můj pohyb, poslouchají každý můj dech i vzdech.

V zámku se vždy dozvědí o každém mém slově i o věcech, o kterých hovořím jenom před ženou a nejspolehlivějším služebnictvem.

A já se chvěji, kdy a jak mě stihne pomsta.

Se strachem zvedám pokrm k ústům a proniká mnou podezření, jestli není jídlo otráveno, a když se ubírám do chrámu nebo k věřícímu na smrtelné posteli se slovy útěchy, úzkost mě nutí, abych se ohlížel, jestli mi nějaký zákeřný vrah není v patách.

Strach mě skličuje i teď, přestože jsem sám, okenice jsou zavřené a každá škvíra je pečlivě ucpána. Alžběta Báthoryová splnila svou hrozbu. Vnutila mi pět německých žoldnéřů, kteří se natlačili do vedlejší světnice s posměšnou poznámkou, že mě chtějí spolehlivě ochránit. Právě teď chrápou jako o závod, až mi to rve sluch. Ale jejich chrápání poslouchám raději než jejich bohaprázdné řeči a kletby. Jak jsou šťastni ti, co neumějí německy.

Jenže vojáci se i tehdy snaží ukázat, co se v nich skrývá. Tři sta jich rozdělili po domech, po jednom, po dvou, po třech, jen u mě a u rychtáře jich usadili pět. Čachtická paní si jich nechala v zámku dvacet, ale my je musíme vydržovat. Hajduci chodí od domu k domu a vybírají příspěvky na jejich stravu v penězích, drůbež anebo nějaké plodiny. Běda tomu, kdo něčím nepřispěje.

Tam, kde se tohle ďábelské plemeno uhnízdilo, tam se nedá hovořit o klidném životě.

Vzdávám Pánu Bohu dík, že mě neobdařil dcerou, a modlím se za věřící, protože nevinnost jejich dcer je v nejvyšší míře ohrožena.

Dnes za bílého dne napadli vojáci za stodolami děvče, které se vracelo z pole, ohyzdnými slovy je sváděli k hříchu, a když od nich uteklo jako od horoucích pekel, rozběhli se za ním a svalili je do slámy… Jen odvaha kosami ozbrojených mládenců děvče zachránila před poskvrněním. Zavřeli je za to na pět dnů, pro výstrahu každému, že není radno stavět se proti vůli vojáků. Žijeme v takových časech, že se děvčata na noc zamykají a zatarasí dveře.

Nikdo si není jist životem ani majetkem. Němečtí žoldnéři jsou schopni každé ohavnosti, každého zločinu. Už několik občanů oloupili o všechny úspory. Ve strachu o vlastní život a církevní pokladnici spím i já s nabitou pistolí pod polštářem a s nabroušeným nožem na stoličce u postele.

Ubohé Čachtice!

Mračí se na nás budoucnost černější, než je můj inkoust, černější než noc, co se nad námi rozprostírá.

Nehrozí nám jen mravní zkáza, ale i hmotná.

Den ze dne řídnou hejna slepic a husí, stáda ovcí, vepřů i hovězího dobytka a ve sklepech ubývají sudy vína. Žoldáci jsou nároční, jídla, která jim nechutnají, vylévají prasatům, dobré obědy a večeře zapíjejí jenom vínem.

Nepotrvá to dlouho a ta havěť nás vyžere, všechny nás ožebračí.

Jedinou mou radostí je, že se zbojníci zachránili. Zpozorovali výstražné plameny a včas zmizeli. Když se tam Ficko s Pavlem Ledererem po boku a s vojskem za zády přihnal, byl už hrad prázdný, jen uhasínající vatra na nádvoří, vyprázdněný sud vína a okousané kosti prozrazovaly, že ještě před chvílí tam měla zbojnická družina hostinu.

Ještě onu noc mě po návratu z výpravy na hrad navštívil Pavel Lederer.

Byl bledý a hlas se mu chvěl.

„Ficko mě podle všeho podezřívá, že jsem zrádce,“ řekl.

Když se totiž Ficko přesvědčil, že zbojníci z hradu opravdu utekli, rozzuřil se.

„V zámku tropí neplechy zakuklený zrádce,“ zařval, že Pavla Lederera roztřásla hrůza.

Ficko k němu přiskočil a popadl ho za paži jako železnými kleštěmi.

„Podívej, tohle je nejnovější kousek toho zrádce!“ ukazoval na hořící stohy, které ozařovaly oblohu a část města. „To není náhoda ani práce pomstychtivého žháře, ale domluvená výstraha, kterou zrádce upozornil zbojníky na hrozící nebezpečí.“

„Nepokládáš za zrádce mě, že mi tak čertovsky svíráš ruku?“ Za těmi slovy a vynuceným úsměvem skrýval Pavel Lederer svůj strach z Fickova podezření.

Byla to nešťastná slova. Ficko v té chvíli podezříval každého. Pavel Lederer tak mimoděk stáhl jeho pozornost k sobě.

„Tebe?“ vyvalil na něj oči a ještě pevněji mu sevřel ruku. Pavel Lederer cítil, že ho v té chvíli Ficko opravdu pokládá za zrádce. „Tebe bych taky mohl podezřívat,“ pokračoval Ficko už váhavě, „kdybych tě nepokládal za svého nejlepšího přítele…“

„Třeba jsme ještě nepřišli tak pozdě,“ ulevilo se Pavlu Ledererovi, a aby zkrotil Fickův hněv, pokračoval tím, čemu sám nevěřil. „Zbojníci jsou třeba ještě někde na hradě, ve věži nebo v podzemí. Jestli byly hořící stohy opravdu výstrahou, sotva stačili ufouknout, vždyť jsme letěli jako na křídlech!“

„Když se na někoho řítí zkáza, letí rychleji než vítr,“ mávl Ficko rukou.

Po návratu z hradu sehnal všechny hajduky a služebnictvo kromě děvčat, přísně hlídaných už ne v podzemí, ale přímo v zámku, a křičel jako zběsilý:

„Kdo podpálil ten stoh slámy?“

V hrobovém tichu, které následovalo, tlouklo Pavlu Ledererovi srdce obavou, jestli ho někdo neviděl.

Podpálil stoh hned, jak vojsko přicházelo, protože byl přesvědčen, že Fickem plánované přepadení hradu se okamžitě uskuteční.

„Jestli mi do zítřejšího večera žháře neprozradíte, dostanete se všichni na lavici!“ řval Ficko. Alžběta Báthoryová s uspokojením sledovala jeho počínání. Strach, který ucítila poprvé v den svého návratu, a podezření, že v něm má zarytého a nenávistí sršícího nepřítele, ji sice neopustily, ale viděla, že je Ficko pro ni nepostradatelný, jenom na něj musí dávat pozor, dobrý pozor!

„Ficko,“ řekl Lederer, když se zešeřilo, „ty hledáš zrádce v zámku, já se po něm poohlédnu na faře!“

„Výborně!“ tiskl mu Ficko nadšeně ruku. „Možná že zrádce ani není v zámku, ale že je na faře.“

A když Lederer odcházel, rozběhl se Ficko za ním:

„Nehněvej se, kamaráde, vím, že jsi vycítil moje podezření. Ale kdybych měl otce, pochyboval bych i o něm. Ale už brzo mi dáš důkaz svého přátelství. Za Imricha Kenderessyho živého nebo mrtvého dostanu tisícovku.

Jistě tušíš, že mi záleží na tom, aby se do rukou čachtické paní dostal mrtvý.

A umře tvou rukou. Za důkaz tvého přátelství bude polovina mé odměny tvoje. Ficko umí být vděčný, he -he -he!“

Tak se ke mně Pavel Lederer dostal ještě v noci jako špeh. Bohužel jeho časté návštěvy teď ustanou, protože se musí mít na pozoru. Ani Jan Kalina mě nebude moci navštěvovat. Dnes k polednímu přišel na faru pro almužnu žebrák. Sotva vešel do brány, přiletěli odkudsi hajduci a odvlekli ho do zámku. Přestože mé srdce překypuje trpkostí, je mi do smíchu, když si představím, jak se Ficko rozzuřil. Myslel si, že dostal do pazourů Kalinu, a zatím to byl skutečný žebrák. Celý rozčertěný zbil chudáka tak, že ho na ulici vy-hodili napůl mrtvého. Leží u mě ve stáji. Probral se nešťastník až kvečeru.

Namáhám mozek, hledám východisko, pomoc v naší strašné situaci.

Napíši dopis superintendentu Eliáši Lánimu a pošlu ho po tajném poslu do Veľké Bytče. Postěžuji si mu, jaká hrůza nás stíhá, a poprosím, aby se za nás přimluvil u palatina. A sám se zítra vypravím do Piešťan za kastelánem Mikulášem Lošonským, abychom si pohovořili. Do jeho návštěvy u palatina skládám největší naděje. Když nic jiného, vyprosí alespoň odvolání vojska, té pohromy, která na nás nejtížeji doléhá.

Pane Bože, jaké to jenom prožíváme časy. Já, stařec, slova božího bělovlasý kazatel, budu cestovat vyzbrojen jako ve válce, připraven v sebeobraně vraždit. A můj pacholek bude mít po ruce sekyru a v holínce nůž…

DVA ZMIZELÍ

Psáno 5. července léta Páně 1610.

Den za dnem uplývá do moře věčnosti, týden za týdnem míjí, jen naše utrpení neodchází. Jak dlouho to ještě potrvá, jak dlouho to vydržíme?

Za pět dnů tomu bude měsíc, co jsem se s nejlepší nadějí v srdci vypravil do Piešťan. Mé pozornosti neušlo, že nás v dálce sleduje nějaký vůz. Pacholek bystrým zrakem rozeznal, že je to vůz ze zámku a že v něm sedí Dora s dvěma hajduky. Věřil jsem, že překonám kastelánovu váhavost a že se bez meškání vypraví do Prešpurku, aby obměkčil palatinovo srdce a zbavil nás vojska. Vyhledal jsem dům, ve kterém kastelán bydlel. Stará žena, jeho majitelka, mě uvítala přívětivě.

„To hledáte toho pána, co u mě bydlel a koupal se v horkém bahně, aby se mu vrátilo mládí a síla?“ spráskla ruce.

„Ano, právě toho hledám, kastelána Mikuláše Lošonského,“ odpověděl jsem a při pohledu na její posmutnělou tvář ve mně vyvstala zlá předtucha.

„Přišel jste pozdě, důstojný pane, pozdě,“ odpověděla dutým hlasem, ale na slovo byla skoupá, žádné podrobnější vysvětlení mi nedala.

„Kam odešel? Odjel? Stalo se mu něco?“ útočil jsem na ni otázkami.

Moje otázky ji uváděly do rozpaků. Neklidně žmoulala cíp zástěry a na očích jí byl vidět strach. „Odpusťte, důstojný pane, musím mlčet.“

„Cože, ty chceš mlčet, místo abys křičela do světa, že ve tvém domě byl spáchán zločin?“ vybuchl jsem rozhořčeně.

„Musím mlčet,“ zoufale lomila rukama.

„Tak mlč, dokud ti nerozváže jazyk vrchnost! K odpovědnosti za to, že člověk, který bydlel pod tvou střechou, zmizel, budu volat tebe.“

Odcházel jsem naplněn nevýslovným hněvem, ale ta žena vyběhla za mnou:

„Všechno vám povím, důstojný pane, jen mě nikomu neprozraďte!“

Tak jsem se dozvěděl, co mého přítele postihlo. Navštívil ho Jan Kalina a přemluvil ho k cestě do Prešpurku. Kastelán se nechal přemluvit tím snáz, že horké piešťanské bahno zapůsobilo na jeho údy, zdřevěnělé revmatismem, úplně zázračně. Nohy i ruce se staly lehkými, chůze zpružněla, brázdy na tváři, vyryté stářím a utrpením, se vyhladily a tváře mu zčervenaly.

Byly tak svěží, že ten, kdo ho viděl, nevěřil jeho sněhobílým vlasům. Jenže kastelánův rozhovor vyslechl sluha, kterého si kastelán najal, když přijel na léčení. A ten hned zmizel.

„Toho večera,“ vyprávěla ta žena, „udělal kastelán všechny přípravy na cestu. Měli vyjet druhého dne ráno. Ale k ránu se vrátil sluha i s Dorou a Fickem.

,Mlč, babo, jestli je ti život milý!‘ křičel na mě Ficko.

A já jsem opravdu mlčela, protože strachem jsem nedokázala pohnout ani jazykem. Vešli do světnice. Na spícího kastelána hodili plachtu a zamotali ho do ní. Chudák, marně sebou házel a křičel. Nemilosrdně ho spoutali, zacpali mu ústa a vyvlekli ho na vůz.

,A ty, babo, ať nikomu neprozradíš ani slůvko z toho, co jsi viděla, nebo ti rozbiji hubu!‘ vrátil se ještě Ficko a vyhrožoval.“

„Chudák,“ vypukla žena v pláč, „byl to takový hodný a milý člověk. Kdo ví, co se s ním stalo!“

Vtom, ani jsem se nenadál, do světnice vtrhla Dora. Vztekle se vrhla na majitelku domu a začala jí rvát vlasy.

„Já tě naučím držet jazyk za zuby!“

Přiskočil jsem té nešťastné ženě na pomoc a odtrhl jsem od ní rozzuřenou Doru.

„Prozradila ses, že máš v kastelánově zmizení prsty!“ obořil jsem se na ni. „Vím teď, koho musím volat k odpovědnosti!“

„Mě ne,“ odpověděla výsměšně, „já za nic nemohu. Jen ať se někdo opováží proti mně svědčit!“ vrhla na vyděšenou ženu zuřivý pohled.

„A kdyby i proti mně svědčil, copak se mohu odvážit nesplnit rozkaz své paní?“

Dora odešla a já také. Když jsem vyšel, nebylo po ní už ani památky.

„Kam pojedeme, důstojný pane?“ zeptal se pacholek, když jsem hluboce zamyšlen už chvíli seděl v kočáře.

„Do Prešpurku!“ rozhodl jsem se pojednou.

Všechno mě hnalo do Prešpurku, abych si tam vymohl přijetí u palatina a odhalil před ním zločiny Alžběty Báthoryové.

Byl bych nejraději letěl v přesvědčení, že přinesu Čachticím spásu. Když jsme se rozjeli, zpozoroval jsem za rohem Doru, jak se na mne šklebí. Probudilo to ve mně obavu, jestli mne nebude špehovat i dál.

Mé vzrušení se uklidnilo až potom, když náš vůz vyjel z Piešťan. To už jsem chladnokrevně uvažoval a hledal ten nejlepší způsob, jak se dostat před palatina a přednést mu stížnosti trpícího města. Vzpomněl jsem si i na pronásledovatele. Ale marně jsem se rozhlížel i pacholek nadarmo pátral svým bystrým zrakem. Nikde jsme žádné pronásledovatele nespatřili.

Stmívalo se, tma houstla. Bučany jsme už dávno měli za sebou a pacholek mi říkal, že už vidí několik věží trnavských kostelů.

Vtom jsme zaslechli hrozivý dupot. Srdce se mi sevřelo úzkostí a pacholek zděšeně vykřikl:

„To jsou naši pronásledovatelé!“

Dupot koňských kopyt k nám doléhal stále zlověstněji a pacholek zuřivě poháněl koně. K trnavskému mýtu jsme už měli docela blízko, ještě chvíli a už se na nás nikdo neodváží zaútočit, a když, tak se dočkáme pomoci.

Ale pronásledovatelé za námi letěli jako čerti.

Všechno se pak odehrálo ve chvilce. Přestože jsme byli připraveni k obraně, Ficko se vrhl na pacholka tak prudce, že ho strhl z kozlíku a skutálel se s ním do příkopu. Po mně skočil hajduk, pak druhý a třetí. Pevně nás oba svázali, a když jsme křičeli o pomoc, zacpali nám ústa. Naše výkřiky zůstaly bez ozvěny. Na mýtě tvrdě spali.

„Naložte je na vůz,“ přikázal Ficko hajdukům. „Faráře by sice bylo nejlíp zabít na místě, ale nemůžeme Čachtičany zarmoutit, nechceme, aby ovečky plakaly pro svého pastýře!“

Ten ďábel prý nechce zarmoutit mé věřící. Zbabělec! Jeho zbabělost a strach před hněvem věřících mě zachránily. Od té chvíle jsem byl přesvědčen, že mi v zámku nedopřejí dlouhého života. Na silnici mě zavraždit nechtěli, protože to by pak nadarmo sváděli vinu na zbojníky nebo na někoho nevinného. Lidé by se dovtípili, komu záleželo na tom, abych zmizel z tohoto světa.

Když jsme minuli Piešťany, Ficko, který se dvěma hajduky jel před námi, přikázal hajdukovi, sedícímu na místě mého pacholka, aby zastavil a rozvázal nás.

„Ale to ti povídám, faráři,“ křičel na mne Ficko, „ne, aby ses mi za to, že nechci, aby ses vrátil domů s takovou ostudou, odvděčil útokem nebo pokusem o útěk. To bych se pak už opravdu nerozmýšlel, jestli by nebylo lepší poslat tě i s pacholkem na onen svět hned.“

Krev ve mně vřela, ale mlčel jsem.

„A propříště si pamatuj,“ volal na mne Ficko, „že čachtická paní nebude trpět, aby sis vyjížděl na výlety a nevěrně opouštěl své ovečky. Dáme si pozor, abys byl řádným pastýřem svěřených oveček a abys nelítal křížem krážem po světě!“

A hned přikázal pacholkovi, aby jel tak rychle, jak koně stačí. Nedokázal jsem potlačit úsměv. Vycítil jsem, že se Ficko bojí zbojníků, že se nadarmo naparuje.

Když jsme dojeli do Čachtic, bylo už po půlnoci, všichni už dávno spali.

„Dobrou noc, pane faráři,“ posměšně řekl Ficko. A aby před udivenými domácími lidmi, kteří už o mne měli strach, vysvětlil svou přítomnost, dodal: „A nemusíte mi ani děkovat, že jsem se k vám cestou připojil, abyste měl po ruce pomoc proti té zbojnické bandě!“

Zbytek noci jsem strávil v pekelných mukách. Byl jsem na smrt unaven, v mé duši zuřila bouře. Co se stalo s Mikulášem Lošonským, co se děje v zámku, co bude s ubohými Čachticemi? A co se mnou? Mučila mě taková beznaděj, že jsem jen chodil po světnici nahoru dolů, až se vojáci vedle probouzeli. V té chvíli jsem přišel na nejzoufalejší východisko, na myšlenku vzpoury. Kdybych tehdy byl vystoupil na kazatelnu, byl bych do duší věřících plamennými slovy rozséval jiskry vzpoury.

„Lidé, pomozte si sami, když nám ani Pán Bůh nepomáhá!“

Odpusť mi, Bože, mou slabost. Bojím se, že neodolám pokušení, že jednou neovládnu svůj jazyk a místo lásky, pokory a poslušnosti budu hlásat nenávist a pomstu!

Přestože se pohybuji svobodně, jsem tím největším otrokem. Sledují každý můj krok, zachytí každý můj dopis, poslouchají mé rozhovory s hosty.

Z událostí, které se staly naposledy, si vzpomínám na dvě návštěvy u mne na faře. Předevčírem mne navštívil hrabě Nyáry, který se měl ještě v květnu oženit s dcerou Benjamína Príborského. Svatbu odložili na srpen.

Hrabě si ten odklad vyžádal, aby si prý stačil dát do pořádku své majetkové záležitosti.

Přišel velmi hlučně a zdá se mi, že se moc dobře vyzná v našich poměrech, protože sotva vkročil do světnice vojáků, kde byl jako vždy i jeden hajduk, aby měl kdo poslouchat mé slovenské rozhovory, rozkřikl se:

„Kliďte se mi z cesty, darmožrouti, a neukazujte se, dokud budu pod touhle střechou!“

Navíc německy zaklel, a když vstoupil do mé světnice, omlouval se:

„Nezazlívejte mi, pane faráři, že jsem tak bezohledně vyhnal vaše hosty…“

„Ó, jen kdybyste je tak zahnal navždy!“ přerušil jsem jeho omluvy.

„Rád bych vás jich zbavil, pane faráři, a osvobodil Čachtice od neslýchaného zločince. Vojáky a hajduky jsem vyhnal, abych si s vámi mohl o těchto věcech nerušeně pohovořit.“

Pohlédl jsem na hraběte Nyáryho s největším údivem a úzkostí.

Zarazilo mne, že vlivný hrabě, pověstný diplomat, nadějný ženich chráněnky Alžběty Báthoryové takhle otevřeně hovoří a projevuje nepřátelství vůči čachtické paní. Nevěděl jsem co říci, protože poslední doba mě přiučila, abych se měl před každým na pozoru. A kromě toho jsem na jeho bledém obličeji s podlízavým úsměvem viděl, že má něco za lubem. Měl jsem podezření, že ho ke mně poslala paní, aby mi nakoukl do karet.

Z opatrnosti jsem mlčel a jen němým posunkem jsem mu nabídl místo.

„Budu otevřený, pane faráři, a povím vám všechno bez okolků. Přišel jsem k vám, abych vás pověřil obstaráním všech dokumentů, které jsou zapotřebí k mému sňatku. Svatba bude v srpnu, pětadvacátého…“

„Pokud vím, na žádost Alžběty Báthoryové nebudu tomuto sňatku žehnat já,“ upozornil jsem ho.

„Vidím, pane faráři, že máte ze zámku spolehlivé informace,“ usmál se na mne. „Jenže situace se změnila. Trvám na tom, abyste svatební obřady vykonával vy.“

Po tvářích se mu rozprostřel ten nejlaskavější úsměv, který mi připadal velice falešný a vybízel mne k co největší opatrnosti.

„No,“ pokračoval, „řeknu vám upřímně, že to je jenom záminka na zmýlení čachtické paní. O ty dokumenty se starat nemusíte, můžete na ně i zapomenout.“

„Copak svatba nebude ani v srpnu?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Na tom nezáleží,“ mávl rukou, „jestli bude, nebo nebude, to je jedno.

Hlavní je, pane faráři, abyste nezapomínal na další své povinnosti.“

Řekl to káravým hlasem, jako by mi vyčítal nedbalost v plnění mého povolání.

„Nezapomínejte,“ podíval se na mne přísně, „že vaší povinností je bdít nad duševním i tělesným blahem věřících, svěřených vaší péči. Se stejným zápalem máte brojit proti nebezpečí, které ohrožuje jak jejich duše, tak i životy a majetek.“

„Jsem přesvědčen,“ rostlo ve mně pobouření, „že své povinnosti plním podle svého nejlepšího vědomí a svědomí.“

„O tom nepochybuji,“ zmírnil hrabě Nyáry přísný výraz svého obličeje, „jen vám musím vyčíst, že své věřící nebráníte ještě lépe, rázněji, s odvahou a obětavostí, jaké nynější mimořádné okolnosti vyžadují. Přiznejte si, že při nejlepší vůli jste pro ně dosud ničeho, vůbec ničeho závažného nedosáhl.

Řekněte, jaké nebezpečí jste dosud od Čachtic odvrátil?“

Tahle přímá otázka mě vehnala do největších rozpaků. Kladl jsem si ji i sám, a to stále častěji, a odpověď na ni mohla být jen jediná. Nic, nic…

Mám za sebou několik marných pokusů, zmařené plány, a na Čachtice se valí pohroma za pohromou.

„Co vás opravňuje k této otázce, Vaše Milosti?“ zeptal jsem se na nejvyšší míru překvapen, že se hrabě tak stará o Čachtice a klade na váhy mé skutky.

„Nic,“ odpověděl, „jenom srdce, které cítí s trpícími a pronásledovanými.“

„Potom myslím,“ odvážil jsem se pronést svou myšlenku nahlas, „jestli chcete upřímně pomoci trpícím a pronásledovaným, že byste mohl vykonat mnohem více než já. Já mohu bojovat za nápravu jenom zdola, pomalu a s obrovskými těžkostmi, zatímco vy, díky svým vzácným schopnostem a vlivným spojením, byste jí mohl dosáhnout shora, a to okamžitě.“

„Lichotí mi vaše důvěra, pane faráři, ale lituji, všechny mé schopnosti a spojení nedokáží dosáhnout té nápravy naráz. Kdybych se střemhlav hnal za svým cílem, mohl bych ztroskotat a Alžběta Báthoryová by tropila své kousky dál. Ujišťuji vás, že kdybych ji dokázal znemožnit sám, nehledal bych spojence a nebyl bych navštívil ani vás.“

„Opravdu chcete bojovat proti Alžbětě Báthoryové a doufáte, že ve mně najdete spojence?“

„Ano, a to spojence nejschopnějšího vedle Mikuláše Lošonského, který mi neobyčejně zaimponoval svou odvahou a promyšleností, s jakou se pustil do boje, jak si šel léčit revmatismem a stářím zesláblé tělo.“

„Odkud o něm a o jeho záměrech víte?“

„Vím víc, než si myslíte, pane faráři, a dovím se i to, co byste se vy nikdy nedověděl. Ujišťuji vás, že se už vbrzku o svém příteli, Mikuláši Lošonském, doslechnete.“

„Je živ?“ zaradoval jsem se.

„Ano, je.“

„A kde ho vězní?“

„Nevím, ale počítám, že už dnes se to dozvím.“

Prosil jsem Boha, aby mi osvítil hlavu, vnukl jistotu, jak hledět na hraběte Nyáryho. Zkoumal jsem každé jeho slovo, každý pohyb, ale neobjevil jsem, jestli jsou jeho řeči upřímné, anebo jestli je nadháněčem Alžběty Báthoryové, který se ujal úkolu vehnat mě do pasti.

„Chápu vaši nedůvěru, pane faráři, proto vám ji nezazlívám. Můžeme za společný cíl bojovat tak, že ani o sobě nebudeme vědět. Ale bude lépe, když se naše kroky budou úspěšně doplňovat. Řeknu vám několika slovy, co od vás jako od svého spojence čekám. Neučte své věřící trpět, ale učte je vzdorovat. AH už Čachtičané nesklánějí hlavy v pokoře a odevzdání krutému osudu, ale ať zatínají pěsti a chystají se pomoci si vlastní silou, když není nikdo, kdo by jim pomohl.“

„Jak si to představujete, Vaše Milosti?“

„Tak, že je k tomu vzdoru budete vychovávat při každé příležitosti.

A takových příležitostí se vám naskytne habaděj. Jste znamenitý kazatel.

Vlévejte svými kázáními do Čachtičanů sílu, aby neklesali, aby chodili se vztyčenými hlavami a aby si chystali provazy.“

„K čemu provazy?“ nechápal jsem, k čemu by byla má zápalná kázání, k čemu ten vzdor a jak by si Čachtičané mohli sami pomoci.

„Provazy,“ řekl hrabě Nyáry s úsměvem, „kterými, až se dovrší míra jejich utrpení, za noci svážou vojáky a ozbrojení jejich zbraněmi vtrhnou do zámku, aby dosáhli zadostiučinění!“

Hlava se mi zatočila při té myšlence. Že v mých úvahách dosud nezableskla myšlenka na takové východisko! Ulevilo se mi, ze srdce mi spadlo těžké břemeno.

„Myslím, že jsem toho už řekl dost,“ vstával hrabě Nyáry. „Očekávám tedy od vás, pane faráři, že budete v Čachticích připravovat vzbouření. A já také vykonám své.“

Potřásl mi rukou a odcházel. Ve dveřích se ještě zastavil:

„Máte ještě další spojence, se kterými bych rád získal spojení, pane faráři. Nevíte, kde bych mohl najít Jana Kalinu a Andreje Drozda?“

Zbledl jsem. Teď se vyklubalo šídlo z pytle. Tohle bylo cílem návštěvy hraběte Nyáryho. Na zámku jsou zoufalí, že se nemohou dopátrat, kde teď mají zbojníci svůj úkryt. Trnou, kdy a odkud je překvapí nečekaným útokem.

„Váháte, pane faráři?“ hleděl na mne pohledem, který jako by se do mne zařezával.

„Mohl bych vám prozradit jenom to, co vím, Vaše Milosti,“ zmohl jsem se s velkým přemáháním na odpověď.

„Tak ani vy nevíte, kde se zbojníci schovávají? Nevadí. Najdu je, protože i oni mají důležité poslání.“

Odešel a já zůstal sám, zmatený a v zoufalé nejistotě, co si mám o tom člověku myslet a jak se k němu mám chovat. Ale brzy jsem se uklidnil.

Karty jsem před ním neodkryl a nemusím to udělat ani v budoucnu. Hraběti jsem byl koneckonců vděčný, cítil jsem, jak se ve mně probudila nová síla a odvaha, a viděl jsem to nejlepší východisko. On mi ho ukázal. Když nám nepomohou, budeme připraveni pomoci si sami. Budu od člověka k člověku šířit myšlenku vzpoury, jiskru za jiskrou budu házet do utrápených duši, aby jednou z jisker na dané znamení vzplanul požár…!

Sotva hrabě Nyáry odešel, navštívil mne celý utrápený Benjamín Príborský. Ne kvůli dceři Eržice, ale kvůli synu Michalovi. Eržičiny vdavky by ho udělaly šťastným. Věno dceři dávat nemusí a jeho jméno poznají v celé krajině, jeho sláva stoupne. Ale má z toho všeho jenom malou radost.

„Ztratil se mi syn!“ stěžoval si. „Úplně beze stopy, není po něm ani slechu.

Srdce mi svírá bolest, z ničeho nedokážu mít radost a jeho matka chřadne a slábne, že už o ni mám vážné starosti.“

„Zmizel o své vůli?“

„Podle všech příznaků nemůže být o zločinu ani řeči,“ odpověděl. „Nechal na rozloučenou dopis. Odchází prý hledat své štěstí, a abychom na něj nevzpomínali ve zlém a neznepokojovali se kvůli němu.“

„A nevíte, proč se mu život ve Vrbovém zošklivil?“

„Jenom to tušíme, dohadujeme se. Od chvíle, co Eržika odešla z domova, se velice změnil. Byl ještě zádumčivější, vyhledával samotu a chodil do všelijakých náboženských kroužků. A to mu otrávilo duši. Vždycky chtěl mluvit jenom o různých vyznáních víry, uvažoval, která víra je ta pravá, a když jsem se na něj nejednou utrhl, aby se raději staral o jiné věci, jestli nechce být náhodou knězem, trpce mi odpovídal:

,Myslím, že bych se hodil jenom na kněze.‘

,A čím bys chtěl být?‘ zeptal jsem se ho.

,Vojákem!‘ odpověděl. ,Ale nemám ani jedinou vlastnost, kterou voják musí mít. Nejraději bych šel bojovat, abych mohl umřít hrdinskou smrtí!‘

A ani jsme se nenadáli a zmizel. Před týdnem ráno jsme našli jeho postel prázdnou.“

Dojala mne otcova bolest. Slíbil jsem mu, že ohlásím v kostele, jestli se někdo o ztraceném chlapci něco doví, aby to šel oznámit do Vrbového.

Je už hluboká noc.

Odkládám brk. Zmocňuje se mne ospalost a touha po odpočinku.

16

Všechno je připraveno ke svatbě

POSLEDNÍ DNY SVOBODY

Dny Eržiky Príborské v Prešpurku rychle ubíhaly. Matka ji svěřila do péče ovdovělé hraběnky, své dávné přítelkyně, a zjednaní učitelé ji vyučovali řečem, uhlazeným společenským způsobům a všemu, co dáma z vysokých kruhů potřebuje, aby všechny oslnila vystupováním a krásou. Na útěku sama před sebou se naučila všemu, co jí uložili. V Prešpurku se cítila jako vězeň.

Toužila po Vrbovém, po polích, po horách a po lesích a děsila se setkání s hrabětem Nyárym, který jí často psal listy v čím dál důvěrnějším tónu. Navštěvoval ji, s obdivem sledoval její pokroky v cizích řečech a pokaždé se celý rozněžnil. Ubezpečoval ji i hraběnku, která ji za jeho návštěv ani na chvilku neopustila, jak se těší, že se blíží den svatby, nejšťastnější den jeho života.

Jak Eržice srdce plesalo, když míjel květen a o svatbě nebylo ani slechu a hrabě Nyáry jí se zarmoucenou tváří oznámil, že nepřekonatelné překážky ho nutí svatbu odložit! Minul červen, uplynul i červenec. Srpen však už byl měsícem utrpení, protože to už z matčina dopisu a ze zprávy hraběte věděla, že určili svatbu na pětadvacátého září.

Jak se svatba blížila, byla Eržika stále smutnější a hraběnku zneklidňovalo, že její chráněnka je jak vadnoucí růže. V očích se jí natrvalo usadil smutek, smích jí na tváři nezazářil. Nejednou ji přistihla, jak sedí na balkoně, hledí na mračna valící se oblohou a oči se jí plní slzami.

Počátkem září přijela matka.

Nakoupila množství látek a deset švadlen ve dne v noci šilo pro Eržiku výbavu. Obstarávala vzácné koření a ovoce na svatební hostinu, a jako by ani nezpozorovala, že Eržika je den ze dne smutnější. Ta měla pocit, že prožívá poslední dny svého života.

A stále častěji vzpomínala na Andreje Drozda. Ve spánku vídala jeho mohutnou postavu, dobráckou tvář a silné ruce, jak ji vytrhují z objetí hraběte Nyáryho. Nejednou, když se po takovém snu probudila, chtěla k Andreji Drozdovi uprchnout. Ale srdce se jí sevřelo bolem. Kdo ví, jak by ji přijal, kdo ví, jestli ji miluje?

„Eržiko,“ napomínala ji občas matka, když si stačila povšimnout její skleslosti, „hlavu vzhůru, spoléhej na mě! Uvidíš, že tě udělám šťastnou.“

„Bez hraběte Nyáryho bych byla nejšťastnější. Nenávidím ho a je mi den ze dne odpornější,“ neskrývala své city.

„Můžeš ho nenávidět ještě víc a může ti být ještě odpornější,“ hladila ji matka po tvářích.

„Já se za něj neprovdám!“ zvolala Eržika. Ale nebyl to výkřik nepřekonatelného vzdoru, jenom zoufalá prosba.

„Ale provdáš, Eržiko, musíš!“

Rozplakala se a matka ji marně utěšovala.

Večer před odjezdem do Čachtic, když se zahleděla na trpící dceru, podlehla pokušení zasvětit ji do svého plánu, aby na její tváři vykouzlila úsměv.

„Neříkala jsem ti, Eržiko, aby ses nermoutila, netrápila smutkem, když se naopak máš radovat, že ve tvém životě nastane po svatbě velká, velice příznivá změna?“

„Já si takovou změnu nepřeji!“

„Budou ti závidět, že jsi ženou pověstného záletníka. Staneš se nositelkou slavného jména, které ti zajistí všeobecnou úctu a obdiv, a budeš tak bohatá, že předstihneš i mě. V celé zemi nemá nikdo tolik zlata, šperků a drahokamů jako tvůj nastávající manžel.“

„Netoužím ani po slávě, ani po bohatství, maminko,“ řekla se slzami v očích. „Netoužila bych po nich ani tehdy, kdybych za ně nemusela zaplatit svým velkým životním štěstím.“

„Ještě nevíš nic o životě, ani o lidech, Eržiko. Buď mi vděčná, že tě udělám známou a bohatou.“

„A manželkou hraběte Nyáryho!“ vyrazilo z nešťastného děvčete.

„Ano, také manželkou hraběte Nyáryho. Staneš se jí, ale on nebude tvým manželem! Nechápeš? Tak poslechni, otevřu ti oči, uklidním tvé srdíčko, utrápené zbytečným strachem.“

Ale tento úvod Eržiku ještě více znepokojil. Podezření, které v ní už dříve vzniklo, ale které stále potlačovala, se znovu probudilo.

„Věř mi, Eržiko, že bys klesla v mých očích, kdybys k tomu sukničkáři vzplála upřímnou láskou. I já jím pohrdám a nenávidím ho. Právě proto jsem si ho vybrala, aby ti dal všechno, co pro tebe pokládám za potřebné.

Vybrala jsem si jeho, protože ho nejsnadněji odstraním, až učiní, co jsem od něho očekávala.“

Eržika s úžasem vykulila na matku oči.

„Jak ho chceš odstranit?“

„Odvede si tě k oltáři, před Bohem a před světem se staneš jeho manželkou. A v mých rukou už bude v tu chvíli testament, nikdy a za žádných okolností nezrušitelný, kterým tě učiní dědičkou všeho svého movitého i nemovitého majetku. Od oltáře si tě přivede domů, do mého zámku, k bohatě prostřeným stolům, mezi veselé svatebčany, hosty z celé země.“

Poslouchala matku se zatajeným dechem.

„A od toho stolu už nevstane.“

„Chceš ho otrávit?!“ zbledla Eržika.

Rozesmála se suchým smíchem, který v Eržice vzbuzoval hrůzu.

„Otrávit, zavraždit?“ odvětila se smíchem. „To ne, Eržiko. Člověka, který má tolik přátel a známých, na jehož životě záleží palatinovi i králi – a tak nepostradatelný je tvůj budoucí manžel – toho nelze beztrestně odstranit jen tak jako kteréhokoli smrtelníka.“

„Tak co se s ním stane?“ zeptala se Eržika už docela zmatená.

„Hrabě Nyáry se na svatební hostině otráví… Můžeš se na to zcela spolehnout. V den své svatby se nedožije večera!“

„A jak můžeme dnes vědět, co udělá hrabě Nyáry pětadvacátého září?“

zeptala se Eržika a srdce se jí při pohledu na matku plnilo strachem.

Z jejích zářivých očí jako by vyšlehl zelenavý plamínek. Svraštila čelo, jako by vyřkla ortel smrti, a tenké rty se jí ještě víc zúžily do pohrdavého úšklebku.

„Víc se mě neptej, Eržiko,“ odvětila chmurně. „Musí ti stačit mé ujištění, že už o svatební noci budeš vdovou jako já, ale bohatší, než jsem já.“

Opustila svou dceru zmatena. Vadil jí strach, který jí viděla na očích, a z vyděšené tváře vyčetla jasnou výčitku a odsouzení.

Krátce po tomto rozhovoru přišel hrabě Nyáry, všechen zářící a usmívající se, a odevzdal Alžbětě Báthoryové i své nevěstě květiny. Choval se jako šťastný ženich. Alžběta Báthoryová se s ním předháněla v laskavostech. Ani v nejmenším nedala najevo své pohrdání, výsměch.

„Ach, jak lituji, Vaše Milosti, že odjíždíte,“ pravil lítostivým hlasem.

„Ne vy, drahý příteli, to my máme co litovat. Bude nám chybět vaše milá společnost a přiznám se upřímně, že já budu váš příjezd do Čachtic očekávat snad ještě toužebněji než vaše zamilovaná snoubenka.“

„Nedám na sebe dlouho čekat, Vaše Milosti. Dovolí-li záležitosti, které jednu po druhé odbavuji, přijedu již dvacátého září, protože můj život v Prešpurku či ve Vídni bez snoubenky a bez vás je prázdný, nudný a nesnesitelný.“

Takovým tónem se nesl jejich rozhovor a Eržika žasla, jak se přetvařují, projevují si tu největší náklonnost a přátelství, zatímco v jejich srdcích zuří nepřátelství, schopné i zločinu.

„Pane, prosím vás,“ ozvala se Eržika, když je Alžběta Báthoryová nechala o samotě, „nehrajte komedii, alespoň ne se mnou. Vím, že mě nemilujete zrovna tak, jako já nemiluji vás.“

„Já vás miluji,“ odpověděl s úsměvem, který považoval za svůdný, ale Eržika v něm viděla falešný a odporný úšklebek. „A ubezpečuji vás, že má láska není prchavý cit, ale plamen, který zachvátil mé srdce pro celý život.

A mou lítost, že se mi ve vás, drahá snoubenko, nepodařilo probudit tytéž pocity, mírní jen sladká naděje, že jednou hlas mého srdce nalezne ozvěnu.“

Eržika se trpce usmála:

„A mou lítost, že s vámi nemohu hovořit tak upřímně jako tehdy u Eszterházyů, nemírní nic. A jen upřímnost by mohla pomoci vám i mně.“

Podíval se na ni pátravým pohledem.

„A vám víc než mně,“ dodala.

„Myslím,“ odvětil váhavě se zachmuřenou tváří, jako by vypadl z role, „že upřímnost je to, co by mi mohlo pomoci nejméně. Ale proč vy byste nemohla být ke mně upřímná? Snesu i nejkrutější pravdu a budu vašeho příkladu v upřímnosti následovat.“

Ohlédla se, jsou-li dveře zavřeny, pak přistoupila těsně k němu. Tváře jí hořely vzrušením, oči jí plály.

„Pane,“ šeptala, „pokládám za svou povinnost, abych vás varovala.

Zachraňte se! Prchněte před svatbou. Jde o váš život, Ubezpečuji vás, že stejně jako se nechci stát vaší manželkou, netoužím být vdovou, dědičkou vašeho jmění.“

„Co to má znamenat?“ zhrozil se.

„Řeknu vám to bez okolků, Vezmete -li si mě za ženu, nedožijete se v den naší svatby večera! Varuji vás, protože chci zabránit zločinu.“

Hrabě Nyáry zbledl:

„Odkud mi hrozí nebezpečí, před kterým mě varujete?“

„Řekla jsem dost, abyste věděl, jak se máte zachovat. Doufám, že vám to stačí, abyste neváhal zrušit naše zasnoubení.“

Hleděl na ni jako na zázrak.

Výraz úžasu vystřídal na jeho tváři obdiv a nadšení. Viděla, že má před sebou zase herce, nepřekonatelného v přetvářce.

„Zrušit naše zasnoubení? Ne! Právě teď bych se vás měl zříci, drahá snoubenko, když jste projevila, že chováte v srdci alespoň jiskérku náklonnosti ke mně?“

„Nic jsem neprojevila!“ ohrazovala se.

„Ukázala jste, že se bojíte o můj život!“

„Bojím se i o jiné a také o sebe.“

Hrabě Nyáry se rozmarně rozesmál, ale pak se nutil do vážného tónu:

„Obdivuji se vám a nedovedu se dost vynadivit, jak jste se změnila od té chvíle, co jsem vás naposledy viděl. Tenkrát jste ještě nebyla schopna takové lsti.“

„Nechápu, o jaké lsti hovoříte,“

„O lsti, o docela maličké lsti, kterou chcete zaslepeného milovníka odradit od svatby,“

„Ubezpečuji vás,“ urazila se Eržika, „že pokud jde o lstivost, nikdy bych se neodvážila s vámi soupeřit. Výstraha, kterou jsem vám dala, je opodstatněná.“

Nasadil vážný výraz.

„Mou povinností je věřit vašim slovům, drahá snoubenko, a já jim také věřím.“

Zaradovala se, že se s ní teď hrabě Nyáry navždy rozloučí.

Proto mu podávala ruku neobvykle přívětivě:

„Doufám, že se po mé výstraze zachováte tak, jak vám to bude rozum a opatrnost přikazovat.“

Políbil jí ruku s uctivou poklonou:

„Zasloužil bych si jen vaše pohrdání, kdybych poslechl hlas rozumu.

Loučím se s vámi, drahá snoubenko, ale ne navždy, jak jste očekávala. Dvacátého září rozhodně přijedu. Pravá láska se nezalekne žádného nebezpečí ani překážek. AH se uskuteční mé nejvroucnější přání, byť bych měl za jeho splnění zaplatit třeba životem!“

Odcházel hrdě vzpřímen, jako by se nechtěl rozloučit s pózou, kterou zaujal při svém hrdinském výstupu. A Eržika se zničeně sesula do křesla, jako by se na ni řítil celý svět.

Nic nepomůže, vůbec nic, stane se i vdovou…

Alžběta Báthoryová zatím za zavřenými dveřmi rozmlouvala s Dorou a s jinou starší ženou, o které její oděv i její tělnatost prozrazovaly, že je to kuchařka.

„Jak se jmenuješ?“ ptala se Alžběta Báthoryová.

„Anna Ráčková,“ odpověděla kuchařka.

„Jak dlouho sloužíš u svých pánů?“

„Asi patnáct let.“

„Jak spolu žijí tvoji páni?“

„V největší shodě a lásce. Tolik lásky jsem dosud nikde, kde jsem sloužila, neviděla.“

Kuchařka nepostřehla, jak se paní zachmuřila. Ale Doře to neuniklo.

„Nedochází mezi nimi k žádnému nedorozumění?“

„Ne. Ale ano,“ kuchařka se rychle opravila. „V poslední době ano. Pán bývá zamlklý, zamračený. Jednou, asi tak před měsícem, si spolu dlouho vyprávěli a od té doby paní často pláče. Ne před pánem. Jen když je sama doma. Něco se mezi nimi muselo přihodit.“

„Dobrá, můžeš jít!“ řekla paní kuchařce a Dora viděla, jak se její tvář znovu rozjasnila.

„Doro,“ řekla paní, když se za kuchařkou zavřely dveře, „postarej se, aby kuchařka stále sledovala všechno, co se děje v domácnosti palatinova tajemníka, a aby ti všechno prozradila. Tady máš k tomu účelu peníze a nelituj jich. Na zprávách o Juraji Závodském a jeho ženě mi velice záleží.

A tady máš list pro pana tajemníka. Je teď ve Vídni, ale list odnes do jeho domu, promluv s jeho ženou. Prozraď, že je to list ode mě, a váhavě jí ho odevzdej, aby ho doručila muži, až se vrátí.“

MRAČNA NAD SNOUBENKOU

Eržika Príborská po návratu do Čachtic neměla už naději na záchranu. Ztratila už i víru v lásku Andreje Drozda i v možnost, že by jednou přišel a vysvobodil ji.

Na útěk pomýšlet nemohla. Na oknech byly silné mříže, a když se vypravila třeba jen pár kroků ze zámku, pokaždé za sebou zahlédla nějaké úlisné, slídivé oči. Dovtípila se, že matka přikázala služkám, aby špehovaly každý její krok.

V čachtickém zámku se cítila jako ve vězení.

Obyvatelé zámku změnili své chování. Neoslovovali ji již tak vlídně jako kdysi, jako by to měli přísně zakázáno. Obklopovaly ji mlčenlivé tváře, z nichž jen Fickova hovořila jasnou řečí. Když se potkali, zasršela z ní nenávist a Eržice se zdálo, že slyší, jak skřípe zuby. Změnila se i matka.

Z jejích slov a skutků zmizela někdejší něžnost. Když spolu rozmlouvaly, jako by ani nebyla vedle ní, ale kdesi velmi daleko. A stále cítila, že se jí matka vyhýbá a setkává se s ní, jen když je to nutné.

Z tohoto dusného prostředí se vysvobodila jen na dva dni. Na její velké prosby ji matka pustila do Vrbového. Ale ne samotnou. Svěřila ji Doře. Ale ani ve Vrbovém nebylo příjemněji. Od té doby, co opustila vrbovský dům, úplně se mu odcizila. Ale smutek, který tam panoval, dolehl i na její duši.

Mimoděk se v ní probouzely výčitky, že Michal zmizel kvůli ní. Věděl, že není jeho sestrou, skutečně se do ní zamiloval, jak se jí nejednou zdálo?

„Když už Michala bůhvíco potkalo,“ ulevoval si Príborský, „alespoň ty budeš šťastná, Eržiko.“

„Šťastná…,“ zašeptala.

Viděla, že ani tady si nemůže postěžovat, protože by ještě víc přitížila tam, kde i tak je dost smutku. Taky by to ani nepomohlo. Jejího ženicha, hraběte Nyáryho, by jen vychvalovali, zaslepeni jeho tituly a bohatstvím.

Zatímco byla ve Vrbovém, Ficko kul plány na pomstu.

Nevdáš se, nevdáš! říkával si za nocí, když si ve svém kutlochu prohlížel na paži stopy rány, kterou utržil od Eržiky.

Když si vzpomněl na porážku a potupu, zkřivila se mu ústa výbuchy vzteku a jeho podrážděný mozek zoufale hledal způsob, jak sňatek Eržiky Príborské znemožnit.

S Pavlem Ledererem se potkal už vesele.

„Ach, to pro nás budou časy, Pavle!“ pleskl ho po rameni.

„Co se děje?“

„Ještě nic, ale bude se dít!“ radoval se Ficko. „Už mě mohli čerti vzít.

Týdny a měsíce plynuly skoro v úplné nečinnosti. A všechno jsem dělal jen jako sluha a ne jako pán svých činů. Ale můj den přichází. Vypátral jsem úkryt Magdy Kalinové, její matky a tvého otce. I ošklivý Cerber je s nimi a taky Maryša Šútovská. Vlastně je vyčenichala Ilona, abych ji nepřipravil o zásluhu. Jen my dva víme, kde se skrývají.“

„Kde, kde?“ překvapeně se vyptával Lederer.

Ficko se rozchechtal.

„To ti, kamaráde, nepovím, protože se bojím, že bys šel zachraňovat svého otce a všechno bys mi pokazil. Ale o svého otce se neboj. Jeho kůži jsi mu už vykoupil, nic se mu nestane.“

„Proč tedy hned nejednáš?“

„Práce kvapná, málo platná,“ sebevědomě se ušklíbal Ficko. „Nechci se unáhlit, proto taky před paní mlčím o objeveném úkrytu. Bojím se, že by mě nutila zakročit předčasně.“

„Sestra a matka Jana Kaliny,“ dráždil Ficka Lederer, „budou tušit nebezpečí a utečou, ani se nenaděješ.“

„He -he -he, neutečou! Ve dne v noci na ně číhá ženská lstivější než liška.“

Pavel Lederer by se byl rád dozvěděl víc, také důvod, proč Ficko polapení uprchlíků odkládá na příhodnější čas.

Ficko odhaloval své plány, unesen sám sebou, jak všechno velkolepě vymyslel.

„Nebyl bych s to odkládat Magdino polapení, kdybych tím neurychlil uskutečnění svých plánů. Dopřeju-li jí i matce, tvému otci a Maryše Šútovské ještě trochu svobody, zkrátím tak život svým nepřátelům, se kterými musím zúčtovat. Dřív nemohu s Magdou zmizet.“

„Nechápu, Ficko!“

„Nechápeš, he -he -he! A je to tak jednoduché. Ty ženské jsou tím nejlepším vnadidlem pro zbojníky, kteří zmizeli, jako by se do země propadli, čert aby je vzal. Kdyby těchhle žen nebylo, kdoví jak bychom jim padli na stopu.“

Lederer dobře rozuměl, co má Ficko za lubem, ale stavěl se, jako by neuměl do pěti počítat.

„Ještě ti to není, Pavle, jasné? Kam se poděl tvůj důvtip? Tak ti to řeknu srozumitelněji. Víš, že Maryša je Kalinovou snoubenkou a do jeho sestry se zas zamiloval pandurský kapitán. Umíš si představit, jak dlouho vydrží milenci bez setkání?“

„To si opravdu nedovedu představit.“

„Já taky ne, kamaráde, a tak trpělivě čekám, kdy se objeví. A pak je mám v hrsti! Přísahám, že mi ani jeden z nich neunikne. A pak budeš mít možnost zpečetit naše přátelství. Kapitána Kenderessyho vydám do tvých rukou.“

„To si začnu brousit nůž,“ nutil se Pavel Lederer do smíchu.

„Jen ho nabrus dobře, he -he -he! Ale příležitost, abys osvědčil své přátelství, ti dám ještě dřív!“

„Jak?!“ polekal se, ale nedal to najevo.

„Řekl jsem ti, že chci zúčtovat s Eržikou Príborskou. Neodplatím-li jí ten výstřel ve stráni teď, až bude ženou hraběte Nyáryho, nenaskytne se mi už nikdy příležitost. Chci její svatbu znemožnit, ale to nestačí. To by pro ni nebyl dost velký trest, protože pozoruji, že si tu svatbu přeje paní víc než ona.“

„Jak s ní tedy zúčtuješ a co očekáváš ode mě?“

„V předvečer svatby,“ odpověděl Ficko, „když už budou v zámku všichni spát, vkradu se do její světnice jako duch, zacpu jí ústa, svážu ji, zabalím do prostěradla a vynesu ze zámku. Ty budeš číhat před zámkem.

Vrhneš se na mě. Padnu na zem jako mrtvý. Pak jí rozvážeš, jen ústa jí necháš zacpaná. Ukážeš na mě, jak jsi mě zřídil, a řekneš jí, aby ti důvěřovala a následovala tě na bezpečné místo… Pak už jí můžeš ústa uvolnit, nebude křičet, půjde oddaně za tebou. Ve Višňovém na vás bude čekat připravený vůz. Pojedete rovnou do Nových Zámků.“

„Proč do Nových Zámků?“

„Ach, ty jsi, kamaráde, strašně nechápavý. Pojedete do Nových Zámků k tureckému pašovi, kterému ji prodáš, jako kdyby tě paní poslala! Bude mít z té vrbovské fifleny radost, protože takové se tomu starému Turkovi líbí.“

„To jsi tedy nachystal báječně, Ficko!“ rozplýval se Pavel Lederer, a to upřímně, protože při tomto plánu tušil sto a jednu možnost, jak děvče zachránit. „Pomstíš se a ještě za to dostaneš zaplaceno!“

„Ty také, Pavle!“ spokojeně se šklebil Ficko. „Polovina peněz od tureckého paši bude tvá.“

„Kolik mám žádat?“

„Nežádej nic. On už ví, co ti dát. Dostaneš asi tolik jako za deset koní, protože taková děvčata jsou pašovou slabostí. Uvidíš, jak bude slintat, až uvidí Eržiku Príborskou.“

TESTAMENT HRABĚTE NYÁRYHO

Hrabě Nyáry dodržel slovo.

Dvacátého září za soumraku zavítal do čachtického zámku s velkým doprovodem. Zářil radostí zrovna jako paní, které v největší úctě líbal ruku a vybranými slovy skládal poklony. Eržice Príborské se chvěla ruka, když ho vítala s povinným úsměvem, který měl zakrýt chaos pocitů.

„Tak jste přece přijel,“ vyčítala mu šeptem.

„Přijel jsem, jak jsem slíbil,“ usmíval se jako šťastný ženich, „a věřte mi, drahá snoubenko, celou dobu jsem se snažil popohnat čas, aby plynul rychleji. A nyní bych nejraději dny, které zbývají do naší svatby – byť by se i proměnily na celá léta – vypustil ze svého života.“

„Jen se mějte na pozoru, aby tyto dny nebyly vaše poslední,“ varovala ho znovu.

„Ani tehdy bych nelitoval. Pětadvacátého září bude můj nejšťastnější den. AH za něj třeba zaplatím životem!“

Kdo je pozoroval, ale neslyšel ten jejich tichý rozhovor, mohl se domnívat, že si tu šťastní snoubenci blaženě šeptají důvěrné něžnůstky.

Po příjezdu hraběte Nyáryho došlo mezi ním a Alžbětou Báthoryovou k malému nedorozumění.

„Pojďte, příteli,“ zvala ho, když se osvěžil krátkým odpočinkem po dlouhé cestě, „ukážu vám kapli, kde se rozloučíte se svou mládeneckou svobodou, abyste dobrovolně přijal pouta nejsladšího otroctví.“

Kaple byla nedávno vymalována a všechno se v ní lesklo čistotou.

Pochválil její vkus, s jakým kapli obnovili, ale rozhodně prohlásil:

„Odpusťte, vzácná přítelkyně, nicméně trvám na svatbě v kostele!“

„A proč?“ zeptala se udiveně.

„Kdyby se můj první odpor k ženitbě nebyl změnil v pravou náklonnost a lásku k Eržice, přál bych si svatbu v takovém milém, tichém koutku, v němž zvědavé oči nezpozorují tvář smutného ženicha. Ale já budu zářit radostí a štěstím, které chci vystavit na obdiv celému světu.“

Nevycházela z údivu. Zkoumala jeho pohled, může -li mu věřit.

„Nemohu vám nevyhovět,“ pravila s úsměvem. „Ale i v kostele odbaví svatební obřad zelenický farář Fabricius, kterého pojilo s nebožtíkem mým mužem přátelství.“

„Nezáleží mi na tom,“ odvětil, „čí ruce mě na celý život spoutají.“

Ale později se ukázalo, že mu na tom záleží. Když navštívil čachtického faráře, energicky ho vyzval, aby bránil svá práva a nedopustil, aby jiný kazatel slova božího žehnal sňatkům v jeho farnosti. Jan Ponicenus to také učinil a paní se musela smířit s nemilou skutečností, že pozvaný bude jen hostem.

Následující dny plynuly mezi hrabětem Nyárym a Alžbětou Báthoryovou v nejlepší shodě.

Chodili spolu na vycházky, se zářícími úsměvy navštěvovali okolní pány a zvali je na svatbu. Čachtická paní vychvalovala hraběte Nyáryho všude s takovým obdivem, že se hostitelé až potutelně usmívali.

Zrodilo se v nich podezření, že ona a on… Raději by šli na svatbu ji.

Hrabě Nyáry se jí snažil ve všem vyhovět. Nejvíce starostlivosti měl o zbojníky.

„Mé štěstí bude úplné tehdy,“ řekl hned druhý den po příjezdu, „až vás, vzácná přítelkyně, zbavím všech nepřátel.“

Svolal služebnictvo, radil se s Fickem i s hajduky, ale pak jim vynadal a klel, když se dozvěděl, že nemají ani potuchy, kde se zbojníci skrývají.

„Ukážu vám, jak se musí zbojníci hledat a chytat!“ Pak vychválil jednoho ze svých hajduků. „Když tenhle člověk najde jedním hmatem jehlu ve stohu slámy, vyslídí i zbojníky rozlezlé po horách, i kdyby se všichni proměnili v mravence.“

A zázračný hajduk, převlečený za pekařského tovaryše, se hned vydal na cestu.

„Neodvažuj se vrátit, dokud neobjevíš úkryt zbojníků!“ křičel za ním hrabě Nyáry.

Den před svatbou se už scházeli první hosté. Alžběta Báthoryová si nedopřála chvíli odpočinku. Popoháněla služebnictvo, každý se jí zdál líný.

O všechno se starala, jen o švadleny ne. Na ty dohlížela Eržika. Ne ze strachu, že jí něco pokazí. Bylo jí lhostejné, co z jejich rukou vyjde. Vítala je jako útočiště před hrabětem Nyárym, který ji neustávajícími roztouženými poklonami doháněl k zoufalství.

Večer, když hrabě Nyáry přecházel přes dvůr, na kterém se to hemžilo služebnictvem a kde vojáci s hajduky výskali ve větších či menších skupinkách kolem kotlů, přistoupila k němu Dora se vzkazem, že ho volá její paní.

„Musím s vámi ještě krátce pohovořit, příteli,“ přijala ho s vážným výrazem, „o jedné důležité věcí.“

„Nač teď hovořit?“ usmíval se hrabě Štefan Nyáry. „Na to bude dost času i po svatbě.“

„Můžeme být za okamžik hotoví, budete -li souhlasit.“

„Dnešního večera vám nejsem schopen nic odepřít, vzácná přítelkyně,“

nezmizel mu úsměv z tváře. „Předem prohlašuji, že splním vše, ať si budete přát cokoli.“

„Co chci,“ usmívala se už i ona, „se netýká mě, ale vaší snoubenky.

Chci, aby vaše budoucí choť byla zabezpečena před pokušeními, která by vás, vzácný příteli, mohla od ní odlákat, připoutat k jiné ženě a připravit ji tak o manžela. Chci, abyste u ní vytrval až do hrobu, i kdybyste ji jednou přestal milovat…“

„Pochybuji, že by se mé city jednou změnily. Jste -li však přesvědčena, že bych své ženě mohl nějak poskytnout jistotu, udělám vše.“

Rozmlouvali v knihovně, v oblíbené komnatě hraběte Nádasdyho. Od jeho smrti se tu z piety nic nezměnilo, jen při velkých úklidech se tu odstraňovaly vrstvy prachu.

„Těší mě vaše ochota, drahý příteli,“ pravila Alžběta Báthoryová obřadně.

„Posaďte se tedy za psací stůl a napište svůj testament. Nadiktuji vám ho.“

„Testament?“ zbledl a po jeho úsměvu už nebylo ani stopy.

„Snad jste se nepolekal, příteli?“ rozesmála se čachtická paní.

„Nepolekal,“ úsměv mu už zas pokřivil rty. „Testament však připomíná smrt, a to mě zarazilo, zejména teď když začínám poznávat cenu života a chystám se ho pořádně vychutnat.“

„Nepokládejte testament za přípravu na smrt. Je to jen malá formalita pro mé uspokojení, že se o Eržiku Príborskou v budoucnu nemusím strachovat.

Sedněte si tedy za stůl a pište!“

„Napíši a podepíši třeba i svůj ortel smrti,“ řekl hrabě Nyáry navenek lhostejně a Alžběta Báthoryová žasla, jak může láska zaslepit i takového protřelého chlípníka. Uvěřila, že hrabě na stará kolena přišel o rozum.

Sedl si za stůl, namočil brko do kalamáře a čekal na diktát.

Psal závěť, nikdy a za žádných okolností nezrušitelnou. V ní všechny své movitosti i nemovitosti odkazuje své manželce, rozené Eržice Príborské, bez ohledu na to, jaký bude poměr jeho k ní ve chvíli smrti.

Dopsal, podepsal. Alžběta Báthoryová přivolala Benjamína Príborského, který teprve před chvílí dorazil, a dala mu testament přečíst. Podepsal ho jako prvý svědek a ona jako druhý.

Benjamín Príborský hned odešel a paní prohlásila se zjevným uspokojením:

„Tak jsme hotovi, příteli. Vše je v pořádku! Přeji vám příjemný spánek a hezké sny!“

A se stočeným testamentem v ruce se loučila.

„Ještě nejsme hotovi,“ zadržel ji nedbale Nyáry, „za svou ústupnost a ochotu bych si vyžádal alespoň malou odměnu.“

„Co byste si přál?“ zeptala se udiveně.

„Zažeňte obláček, který se vznáší nad mým štěstím.“

„Řekněte bez okolků, co byste chtěl.“

„Vraťte mi potvrzenku danou pašovi.“

„Dostanete ji ale až zítra, po svatbě, jako tajný svatební dar,“ řekla s úsměvem, ale přece jen se vzdorem, se kterým nepočítal. „Tak jsme se domluvili.“

„Prosím, ať se stane podle úmluvy, třebaže od našeho setkání u Eszterházyů v Prešpurku došlo k velké změně. Tehdy byla potvrzenka zbraní ve vašich rukou. A dnes mě už nemusíte nutit do ženění, vzácná přítelkyně, neboť mám Eržiku tak rád, že bych si ji vzal i proti vaší vůli. A do smrti vám budu vděčen, že jste pro mě vybrala nejskvostnější stvoření a učinila mě nejšťastnějším člověkem na světě!“

Alžběta Báthoryová po chvilce váhání přistoupila k těžké truhle s rozličnými dokumenty, zvedla víko, zalovila v hromadě zažloutlých listin a vylovila z nich svitek pergamenů.

„Vrátím vám potvrzenku,“ blížila se se svitkem, ale tu ji zasáhlo podezření a náhle se zastavila. Zřejmě si to rozmyslela. Zpozorovala, s jakou dychtivostí chce hrabě dostat svitek do svých rukou, že zapochybovala, jestli s ní nehraje falešnou komedii, jen aby se zmocnil zrádného dokumentu.

A spěchala se svitkem zpět k truhle:

„Zítra vám ho vrátím, přece jen zítra!“

ZNIČENÝ DOKUMENT

Ani se však nenadála, hrabě Nyáry k ní neslyšně přiskočil a vyrval jí svitek z ruky.

Úplně ji to omráčilo.

Tvář hraběte Nyáryho byla navlas stejná jako před měsíci u Eszterházyů, když se chtěl pergamenového svitku poprvé zmocnit. Jen z ní sršela ještě větší nenávist a zoufalejší odvaha. Než se vzpamatovala, rozvinul svitek nad plamenem svíčky na psacím stole. Když se plamen zahryzl do listiny, skočila k němu beze strachu, že se spálí, hmátla do ohně, aby mu vytrhla z ruky poničenou kořist. Ale on jí volnou rukou chytil za paži a zasyčel na ni:

„Hněte sebou a támhleten nůž…“

Na stole se leskl nůž na ořezávání brk, dlouhý a špičatý a ostrý jako břitva. Nepochybovala, že jakmile se pohne, splní hrabě Nyáry svou hrozbu, proto nečinně sledovala, jak neúprosný plamen ničí její silnou zbraň.

Zrádná listina dopadala na stůl v černých zuhelnatělých žmolcích. Hrabě Nyáry je bral do rukou a rozmělňoval v dlaních na popel. Jeho výraz přitom krotl, a když už popel sfoukl z dlaně, usmíval se jako dřív. Byl opět ztělesněná uctivost a laskavost.

„Dovolte mi, vzácná přítelkyně,“ ozval se co nejzkroušeněji, „abych vám políbil ruku, kterou jsem stiskl tak, až vás zabolela, dovolte mi, abych vás směl poprosit za odpuštění, že jsem vás tak postrašil hrozbou, jíž bych nikdy nebyl schopen. Jen tak jsem mohl odstranit listinu, kterou už nepotřebujete, protože splnila svůj účel a vzpomínka na ni mi jen ztrpčovala chvíle nejvyššího blaha.“

Čachtická paní byla na rozpacích.

Bouřil v ní hněv, nejraději by se na něj vrhla a vyškrábala mu oči, tak vyzývavě se usmívající v přelaskavém obličeji. Opatrnost jí však radila, aby ho nedráždila, proto přemáhala svůj hněv, vnutila své tváři výraz odpuštění a snažila se být co nejpřívětivější.

„Opravdu jste mě postrašil, příteli,“ řekla rozpačitě. „Jste znamenitý herec.“

„Ó, mám ještě mnoho jiných vlastností, o kterých nemáte tušení, vzácná přítelkyně. Doufám, že se vám ještě naskytne příležitost, abyste je poznala.“

Hleděl na ni s usměvavou tváří, ale z jeho malých, blýskajících očí na ni šlehaly zlověstné plameny.

Zmocňovaly se jí úzkost a strach. Od chvíle, kdy zničil onen osudný dokument, cítila, že je před ním bezmocná. Uvědomila si, že si vyměnili role. Teď je ona jeho hračkou.

„Na rozloučenou bych si dovolil vyslovit ještě jednu malou prosbu, vzácná přítelkyně,“ řekl pokorně.

„Ráda vám vyhovím, když to bude v mé moci,“ odpověděla s předstíranou ochotou a laskavostí.

„Dojímá mě tolik ochoty, ale nezneužiji jí. Prosím jenom o maličkost.

Zasloužil jsem si váš hněv, milá přítelkyně, i váš trest. Obávám se, že byste se mi za drsné vystoupení mohla pomstít způsobem, který by mě nejhlouběji zranil. Nechci se v den svatby probudit a slyšet, že na svatbu je připraveno všechno, ale nevěsta že chybí…“

„Děláte si zbytečné starosti, příteli…“

„Nejsem láskou docela zaslepen. Vidím .tu smutnou pravdu, že mě Eržika nemiluje a že si její lásku budu muset teprve získat. A nechci se vystavit nebezpečí, že by se pod vaším vlivem anebo z vlastní vůle rozhodla před svatbou utéci.“

„A jak byste se chtěl před takovým nebezpečím pojistit?“

„Docela jednoduše. S vaším dovolením bych postavil přede dveře své snoubenky stráž. Pět spolehlivých hajduků.“

„Dám vám je k dispozici.“

„Děkuji, drahá přítelkyně, spoléhám však jenom na své hajduky.“

Souhlasila i s tím. Loučili se přátelskými slovy, ale oba cítili, že už není ani slov, ani masky, zpoza nichž by nevystrčila růžky nenávist.

A předvídali chvíli osudné srážky a konečného vyúčtování.

Dora asi číhala na odchod hraběte, protože jen co odešel, přihnala se k čachtické paní.

„Máš to, Doro, připraveno?“ zeptala se paní, která očekávala její večerní hlášení.

„Mám, hraběcí Milosti. Majorová mi řekla, že to je nejsilnější jed, jaký zná. Rozpuštěný v tekutině má okamžitý účinek. Člověk, který ho vypije, se zhroutí, jako by ho ranila mrtvice.“

„Jsem spokojená s tebou i s Majorovou, Doro. Ale úplně spokojená budu až zítra, až se nám to všechno podaří.“

V té chvíli se v ní zrodilo podezření, jestli nemá hrabě Nyáry v úmyslu udělat to, čeho se obával u Eržiky.

„Doro,“ řekla vzrušeně, „ať celou noc nezamhouříš oka, nesmíš si ani zdřímnout. Sežeň deset hajduků. Pět jich postav na chodbu před pokoj hraběte Nyáryho a s pěti buď na stráži pod jeho okny.“

„Snad se nechystá zmizet?“

„Nevím, ale musíme být připravené.“

Stalo se.

Hlídali nevěstu i ženicha.

Sotva na zámku všechno ztichlo a v oknech zhasla světla, opustil Ficko svůj kumbál a kradl se dvorem k zámečníkovu obydlí, vzrušen a zmámen představami, jak se konečně pomstí Eržice Príborské. Jak ji vytrhne ze spánku, zacpe jí ústa, zabalí do prostěradla a pošle po kamarádovi tureckému pašovi. Byl jako slepý. Nevšiml si ani hajduků, kteří spolu s Dorou seděli schováni pod okny hraběte Nyáryho. Otřásl se, když ho Dora zpozorovala a z plna hrdla se rozchechtala.

„Odkdy jsi náměsíčný, Ficko?“ dusila se smíchem.

„A odkdy ty spáváš s hajduky na dvoře?“ obořil se na ni.

„Odtenkrát, co je třeba hlídat ženichův spánek, aby nevystřízlivěl z lásky a nevzal nohy na ramena.“

Ficko se smál, ale jenom dokud se nedozvěděl, že hlídají i Eržiku Príborskou, a to hajduci hraběte Nyáryho. Na to zaskřípal zuby, beze slova se obrátil a šel zaklepat na temné okno Pavla Lederera.

„Jen klidně spi, spi klidně, Pavle,“ řekl příteli, připravenému na cestu, „můj plán se zhatil. Hajduci nevěstu hlídají. Ale co se nedá udělat dnes, můžeme udělat zítra. Má pomsta se jenom o den oddálí…“

SMUTNÁ MEZI VESELÝMI

Druhého dne, jen co se začalo rozednívat, čachtický zámek ožil.

Odevšad se ozýval křik a dupot. Vojsko se s hulákáním scházelo na dvoře. Dým se valil z komínů i zpod kotlíků na trojnožkách, ve kterých vařili pro vojáky guláš. Paní se rozhodla, že je pohostí za věrné služby. Jen ať

se najedí a napijí do sytosti. Pít už taky začali. Hajduci vyvalovali ze sklepů sudy, víno se nalévalo do číší, všechny rozjařovala dobrá nálada.

Hosté se scházeli. Okolní páni nechtěli přijít o příležitost být svědky neobyčejného sňatku – dcery nepatrného zemana s magnátem, který by mohl být spíše jejím otcem než manželem. Čachtická paní vítala hosty s nejpřívětivější tváří. Zanedlouho se vedle ní objevil hrabě Nyáry. Nastrojen a vystrojen, svěží, jako by byl za noc o léta omládl. Pro každého měl milé slovo, pro každou dámu vybranou poklonu. Zářil štěstím. Každý ho mohl pokládat za nejšťastnějšího ženicha.

„Jsem zvědavá, příteli, jak se mi odvděčíte, že jsem se tak zasloužila o vaše štěstí,“ žertovala paní.

„Nikdy jsem nikomu nezůstal dlužen za laskavost. Odvděčím se vám a dřív, než se nadějete!“

Slib zněl jako hrozba a právě takový byl i tón odpovědi:

„Jen si pospěšte, abyste to stačil!“

A když na ni upřel pátravý pohled, neudržela se, aby mu neodpověděla se smíchem:

„Nezapomeňte, že jste napsal závěť. A smrt obzvlášť ráda navštěvuje lidi, kteří už rozhodli o svých pozemských věcech a upřeli pohled na druhý svět.“

„Doufám, že u mě udělá smrt výjimku. A i kdyby ne, stále se vám ještě stačím odměnit za vaši mateřskou péči. Mám pocit, jako bych byl vaším synem, a mé srdce se naplňuje synovskou vděčností.“

Alžběta Báthoryová se jen s velkým úsilím přemohla a neudeřila ho po ústech. Ten drzoun se staví do synovské pózy, aby upozornil na její léta.

Pásl se na ní očima s uspokojením, že jeho dobře mířená střela trefila do černého.

„Především zneškodním všechny zbojníky,“ řekl. „Můj hajduk se ještě nevrátil, ale vím, že úkryt zbojníků najde. Opravdu toužím se s nimi setkat, především s Andrejem Drozdem.“

Po těchto slovech Eržika zbledla a zkoumavě upřela své vyděšené oči na hraběte, jako by chtěla z jeho potměšilého obličeje vyčíst, co chystá proti Andreji Drozdovi!

„Ach, drahá snoubenko!“ vykřikl, jako by ji byl teprve teď postřehl.

„Udělalo se vám špatně? Jste tak bledá!“

Neodpověděla.

Přistoupil k ní tak blízko, že cítila na tváři jeho dech. Zeptal se jí tichounce, s usměvavou tváří, jako by jí šeptal důvěrné něžnosti:

„Přiznejte se, že ho ještě stále milujete!“

„Za několik hodin se stanu vaší ženou a vím, čím jsem vám povinna,“

odpověděla vyhýbavě.

„Na otevřenou otázku,“ chytil ji za rozechvělé ruce, „očekávám otevřenou odpověď. Milujete ho?“

Podívala se na něj vyděšená, zmučená.

„Miluji!“ odpověděla tak hlasitě, že to zaslechla i Alžběta Báthoryová, která stála opodál.

„Jsou tak strašně zamilovaní. Neustále si vyznávají lásku!“ poznamenala rozpačitě, protože Eržiku nechápala.

„Když ho tak milujete, proč jste nenásledovala hlasu svého srdce a neutekla alespoň na poslední chvíli v noci před svatbou?“ vyptával se hrabě Nyáry.

„Sám víte, že jsem to udělat nemohla. Do včerejška mě hlídali hajduci čachtické paní a dnes v noci vaši.“

„Och, odpusťte, drahá snoubenko, vyčítal jsem vám něco, co jsem vlastně sám zavinil.“

„Když jste mi znemožnil útěk, zabránil jste mi, pane, abych vám zachránila život.“

„Vím,“ řekl dojatě a Eržika marně uvažovala, jestli to je dojetí upřímné nebo falešné, „a děkuji vám za to. Doufám, že dřív než mě dá vaše milá přítelkyně otrávit, budu mít ještě čas vám to oplatit.“

„Odplata u nás znamená pomstu!“

„Ne vždycky,“ usmíval se hrabě Nyáry už s obvyklou maskou.

„Naposledy vás varuju, pane. Neztrácejte čas ani pomstou, ani odplatou.

Svatba – to je vaše smrt!“

„To jste mě tedy neměla varovat, ale naopak spěchat se svatbou, abyste co nejdříve získala svobodu.“

„Mně je milejší otroctví než svoboda vykoupená smrtí jiného člověka.“

„Opravdu máte o mně, drahá snoubenko, takové nelichotivé mínění?

Myslíte si, že by mě mohli otrávit, když o tom vím?“

„Když se vám podaří překazit jeden pokus, nemusí se vám to podařit podruhé. A i když selže sto nástrojů zákeřné smrti, ten stoprvní jistě neselže!“

„Nejsem naštěstí zbabělec. Přestože mě strašíte velice přesvědčivě, já neuteču! A nedělejte to, prosím vás, ani vy, kdyby se vám naskytla příležitost, v což stejně nevěřím. Mám vás rád a slibuji, že vás udělám šťastnou!“

Podívala se na něj překvapeně.

Jak zvláštní je to člověk!

Hrozí mu jistá smrt, vždyť i on tomu musí věřit, a přesto si ji chce vzít a usmívá se jako nejšťastnější člověk. Ten rozhovor byl i Alžbětě Báthoryové podezřelý, proto se k nim s několika hosty přiblížila.

Ženich se rozpustile smál a nevěsta byla zamračená a smutná.

„Trochu jsme se nepohodli,“ vysvětloval hrabě Nyáry. „Trochu jsme si pospíšili s tím, co je předzvěstí vydařeného manželství, že?“

Hosté se rozesmáli a s nimi i Alžběta Báthoryová, která se hned také zeptala:

„A pročpak jste se nepohodli?“

„Kvůli maličkosti, jako jsou děti.“

Eržika na něj vykulila oči.

„Kvůli jakým dětem?“ zněla netrpělivá otázka.

„Kvůli našim,“ rozesmál se hrabě Nyáry. „Eržika chce mít dcerušku a já syna.“

Eržičina tvář zahořela ruměncem. Nejraději by se byla propadla, aby na sobě necítila ty rozesmáté pohledy, které se pásly na její stydlivosti.

„Ale dohodneme se!“ objevitelsky zvolal hrabě Nyáry. „AH jsou to dvojčata, chlapec i děvče!“

Hosté propukli v bujný smích.

Eržika schovala v mučivých rozpacích rozpálenou tvář do dlaní a odběhla, jako by na ni z toho rozpustilého smíchu šplíchaly špinavé vlny a poskrvňovaly ji.

Zamkla se v pokoji, vrhla se na postel a plakala, jako by ze sebe chtěla vyplakat všechnu bolest a utrpení.

Hodiny plynuly. Už probíhaly bohoslužby, po nichž následovala svatba.

Na zámku panoval horečný ruch.

Houf švadlen oblékal nevěstu. Byla jako bez duše, jako by se nechystala ke svatbě, ale na pohřeb. Hrabě Nyáry překypoval dobrou náladou, ve které přátelsky poklepával na ramena svým hajdukům a žertoval i s Fickem.

„Kdyby tě byl Bůh stvořil v takové náladě, jako mám já, Ficko, byl bys o něco hezčí!“ zavolal na něj a celý dvůr se rozchechtal.

Ficko se na hraběte posupně podíval a zmizel v zámku.

Na dvoře se objevil parádní kočár čachtické paní. Vojáci ho přivítali nadšeným řevem.

Původně měli jít do kostela pěšky, ale Eržika nechtěla jít pěšky ani za nic na světě. Vyděsil ji pohled na cestu ze zámku do kostela, dlouhou asi tři sta kroků. Lemovaly ji zástupy Čachtičanů, kteří se hrnuli z kostela a byli zvědaví na svatební průvod. Eržice se zatočila hlava, když si představila, jaké množství zkoumavých očí by se do ní zabodlo, aby odhalilo její nejtajnější myšlenky a city. Za nic na světě se těm očím nevydá napospas, musí se schovat v koutku kočáru.

Děvčata sypala na cestu od zámku ke kostelu květy. Bylo jich tolik, jako by o ně oloupila všechny zahrady a blížícím se podzimem již pustnoucí lesy, louky a pole. Na dvoře horlivé ruce zdobily a věnčily kočár a hrabě Nyáry sám vplétal do kol čerstvé chvojí.

„Utíkej k faráři,“ přikázal hajdukovi. „Proč ještě nedal vyzvánět? AH se rozhlaholí všechny zvony a ohlásí světu, že se hrabě Nyáry žení!“

Za chvíli hlaholily nad Čachticemi zvony a jejich hlas zvyšoval sváteční náladu.

Vojáci na dvoře couvali do pozadí a kolem kočáru se začali hemžit svatební hosté. Nastrojený hajduk, v ruce bič, který jako by kvetl, stoupal na kozlík.

Dvorem zašuměl povzdech.

Blížila se Alžběta Báthoryová s Eržikou Príborskou, kterou vedla za ruku. Všechny pohledy na nich ulpěly jako omámené. Byly tak krásné, že bylo těžké se rozhodnout, které přisoudit prvenství. Čachtická paní, vědoma si dojmu, jaký vyvolala svou zralou krásou i vhodně zvoleným šatem, se vítězoslavně rozhlížela. Nevěsta, celá ruměná vzrušením, byla jako růže, která neví o svém půvabu, její bělostné, štíhlé mládí se výrazně odráželo od plné zralosti její průvodkyně.

Při pohledu na nevěstu se všechny obličeje rozzářily, jen Fickova tvář v pozadí se zamračila.

„Takhle by ji měl vidět turecký paša,“ šťouchl do Pavla Lederera, který stál vedle něho. „To by platil jedna radost! Uneseme ji i se svatebními šaty a v těch ji předvedeš pašovi!“

Hrabě Nyáry byl u vytržení.

Hltal očima rozkošný zjev své snoubenky, s básnickým nadšením vyslovoval svůj obdiv a zbožně jí líbal ruku. Alžbětu Báthoryovou jako by ani neviděl. Nevěsta naslouchala záplavě ženichových výlevů beze slova a jen chvílemi se jí mihl obličejem vynucený úsměv.

Každý hned viděl ten rozdíl mezi nimi.

Ženich zářil štěstím, rozplýval se veselím a nevěsta byla smutná, velice smutná.

ŠTVANICE NA ZBOJNÍKY A ZÁHADNÝ POLIBEK

Právě když si hrabě Nyáry přisedl do kočáru ke snoubence, vletěl bránou jako beze smyslů hajduk, kterého hrabě po svém příjezdu vyslal vyslídit zbojníky. Vojáci i svatební hosté mu vyděšeně uskakovali z cesty. Dojel až ke kočáru a tam se zřítil z koně a rozplácl se na zemi.

Hrabě Nyáry hned vyskočil z kočáru, přikázal, aby přinesli vodu, a potom, usmívaje se na Alžbětu Báthoryovou, sebevědomě řekl:

„Jsem přesvědčen, že můj hajduk našel úkryt zbojníků!“

Vylili na hajduka vědro vody. Vyskočil, rozhlédl se po tvářích, které prozrazovaly největší napětí, a radostně vykřikl:

„Zbojníky jsem vyčíhal, hraběcí Milosti!“

„Kde jsou, kde jsou?“ přiskočil k němu Ficko. Všecek se třásl vzrušením.

V takovém stavu si ani nevšiml, že hajduk spadl z koně až podezřele šťastně a na vodu že reagoval tak rychle a živě, jako by jí vůbec nebylo potřeba.

„Kde jsou zrovna v tuto chvíli, to nevím,“ udýchaně řekl hajduk, „protože jsem pospíchal do Čachtic, co mi síly stačily, abych zvěstoval, že jsem zbojníky vypátral. Byli v lesíku mezi Novým Mestem a Váhem. Teď už tam nejsou, když jsem uháněl do Čachtic, začali se převážet přes Váh.“

„Měl ses pustit za nimi! Za Váhem se nám ztratí!“ vyhrkl Ficko.

„Neztratí,“ odpověděl hajduk, „postará se o to pandur, se kterým jsem je špehoval.“

„Dobře jsi udělal, že jsi s takovou zprávou přijel hned,“ řekl hrabě Nyáry.

„Pověz, kolik zbojníků jste s pandurem v tom lesíku viděli?“

„Jen jednoho, takového malého, kulhavého…“

„Vavra,“ vykřikla paní nenávistně a sáhla si na stehno, jako by se jí na něm zacelená rána otevřela.

„Ano, Vavra, Vaše Milosti. Vyčíhali jsme si ho v Novém Mestě, a když odtamtud odcházel s těžkým pytlem, pustili jsme se za ním. V lesíku zmizel v jakési jeskyni. Stoupli jsme si s pandurem k jejímu vchodu se zatajeným dechem. A slyšeli jsme Vavrův hlas: ,Tak jsem tu, chlapci, chystejte se! Něco si zakousneme a pak hajdy za Váh.‘ Dál už jsem nečekal. Nařídil jsem pandurovi, aby dával na zbojníky pozor i za mě, a uháněl jsem až sem.“

„Výborně!“ rozohnila se Alžběta Báthoryová. Zavolala velitele vojska:

„Okamžitě se pusťte do pronásledování zbojníků‘ “

Trubač zatroubil, vojáci se sbíhali, sháněli koně a zbraně. Ficko alarmoval hajduky, ale paní nesouhlasila:

„Ty se připoj k pronásledovatelům, ale hajduky s sebou neber. Zámek nemůže přece zůstat beze stráže a bez ochrany.“

„Ale jen ať je s sebou vezme!“ ozval se hrabě Nyáry. „Já tu mám dvacet hajduků. Deset jich stačí zámek ohlídat a ochránit. Ostatní se také mohou připojit k pronásledovatelům. Čím víc jich bude, tím lépe. Nový úkryt zbojníků je třeba pořádně obklíčit, aby se žádnému nepodařilo uniknout. Kdyby jen jeden zůstal na svobodě, stal by se semenem, z něhož vyroste nová banda.“

Alžběta Báthoryová souhlasila.

Pronásledovatelé za chvíli nasedli na koně a byli hotovi na povel vyrazit ze zámku. Svatební průvod, shromážděný kolem kočáru na smrt bledé Eržiky Príborské, čekal na odjezd pronásledovatelů.

Konečně se s nesmírným lomozem vyhrnuli ze dvora.

Hrabě Nyáry si opět přisedl k Eržice Príborské:

„Velice lituji, drahá snoubenko, ale hned po svatbě vás zarmoutím svým odjezdem.“

Neuměla utajit svou radost, která se jí zmocnila.

„Vidím,“ potutelně se usmíval hrabě, „že mě nebudete zdržovat. Za to se vám odvděčím, tím, že se rychle vrátím a už večer budu u vás.“

Jako by prudký závan vichřice rázem odvál její radost.

„Trápí mě,“ usmál se trpce, „že vás můj odjezd potěší. A ještě více mě trápí vědomí, že byste mě prosila, abych zůstal, kdybyste věděla, proč a kam hned po svatbě odejdu.“

„Napínáte mou zvědavost, pane.“

„Vaši zvědavost hned ukojím. Pokládám za svou povinnost zúčastnit se honičky na zbojníky hlavně proto, abych zneškodnil svého úhlavního soka.“

„Myslíte Andreje Drozda?“

„Uhodla jste. Ale co to? Vám je do pláče, drahá snoubenko? Jen se vyplačte, jen oplačte svého milého ještě před svatbou.“

Nebylo třeba ji pobízet. Už by se nedovedla ovládnout ani bez hrozby, že zničí Andreje Drozda. Vždy4 chvíle její svobody jsou sečteny. Ještě hodinu, půl a stane se ženou muže, kterého nemiluje.

Raději zahynout, než přežít tuto svatbu!

Slzy jí kanuly po bledých tvářích v hojných proudech, ještě když vystupovala z kočáru a vcházela do kostela.

Kdo ji viděl, každý ji politoval, i když nevěděl proč a i když ještě před chvílí její svatbu s velmožem považoval za velké štěstí. Ženich však byl neuvěřitelně veselý, jako by chtěl vynahradit i nedostatek radosti své nevěsty.

Svatební průvod se nahrnul do kostela a dveře kostela se zavřely: Eržika už seděla v patrovátní lavici Nádasdyů po levé straně oltáře. Když zaslechla bouchnutí dveří, trhla sebou.

Připadalo jí, jako by za ní přirazili dveře krypty…

Věřící začali radostnou píseň, která Eržičinu utrápenou duši zasáhla jako pohřební žalm.

Konec všemu je konec… Až dozní zpěv, kněz ji jednou provždy připoutá k muži, kterého nemiluje, kterého nikdy nebude schopna milovat…

Rozplakala se. Alžběta Báthoryová se k ní hrozivě obrátila.

„Eržiko,“ podrážděně jí stiskla ruku, „vzpamatuj se, ovládni se! Spolehni se na můj slib. Staneš se vdovou, dřív než se naděješ!“

Z druhé strany se k ní naklonil hrabě Nyáry s neobyčejně vážnou tváří.

„Budiž konec přetvářce, Eržiko,“ šeptal jí hlasem, jaký u něho ještě neslyšela, hlasem prohřátým něhou a upřímností. „Pomstil jsem se ti za to, že jsi tam, v Prešpurku, tak neúprosně urážela mou hrdost. Te; jsem získal zadostiučinění. Má pomsta je naplněna. Ale naplní se i má odměna za tvou statečnost. Třebaže mě nenávidíš, upozornila jsi mě na to, co mi hrozí. Nestaneš se mou ženou.“

Za jeho slov očividně ožívala. Alžběta Báthoryová napínala sluch, aby zaslechla slova, která vysoušejí Eržičiny slzy a rozpalují jí tváře, ale marně.

Zaslechla jen velice podezřelý šepot.

„Nevezmete si mě?“ chytila ho vzrušeně za ruku a prudce ji tiskla v návalu radosti.

„Nevezmu! Dám tě tvému milému!“

Eržika cítila, že mu může věřit. Ani se nenadál, chytila jeho hlavu do obou rukou, přitáhla ji k sobě a tam, před celým kostelem, ho políbila.

Alžběta Báthoryová zčervenala hněvem a prudce ji strhla k sobě. A když nenávistně jiskřícíma očima pohlédla na hraběte, s údivem zaznamenala, že ten starý záletník se zapýřil po dívčím polibku jako mladík…

Eržika hleděla před sebe se vzpřímenou hlavou. Srdce, zaplavené přívalem štěstí, jí prudce tlouklo. A zpívala radostnou píseň zvonivým hlasem, který se vplétal do zpěvu, prýštícího ze srdce té; již jásavým proudem jako sluneční paprsky z oken kostelního šera.

„Jen se na mě spolehni, Eržiko,“ po chvíli ji zašeptal hrabě Nyáry, nedbaje zlostného pohledu Alžběty Báthoryové, zaražené podivným chováním ženicha a nevěsty.

„Přepočítal bych se jen v tom případě, kdyby se Andrej Drozd opozdil.

Ale rozhodně nepřijde příliš pozdě. Kdyby se zdržel, padni do mdlob. Až ti dám znamení, omdli. Padni na kamennou podlahu jako mrtvá. Nelituj svatebních šatů!“

17

Samá překvapení

PRAVÝ ŽENICH

Pavel Lederer se nepřipojil ke svatebnímu průvodu. Skrýval se za dveřmi své komůrky, aby mu nepřikázali jít pronásledovat zbojníky, nebo mu nedali nějakou úlohu ve svatebním průvodu. Zmítal se v hrozných pochybnostech. Svědomí mu přikazovalo zakročit v několika případech a on nevěděl, co dřív. První byl případ Nyáryho. Věděl, že ho mají otrávit. Chtěl ho varovat, ale marně hledal příležitost. Má tu zůstat a za každou cenu ho upozornit na nebezpečí, které mu hrozí? Potom měl strach o zbojníky. Neměl by se hned vydat, uhánět přímo přes pole, přeplavat Váh a upozornit zbojníky, že pronásledovatelé jsou jim na stopě? Když se vojáci zmocní zbojníků, co čeká Magdu, její matku a Maryšu? Barboře nehrozí nic. Té se asi znechutilo skrývat se před slídily, i když ani neměla proč se skrývat, a vrátila se k matce do Nového Mesta. A s trpkostí v srdci si uvědomoval, že ze své lásky už asi vystřízlivěla. Ani o otce teď neměl strach, věřil, že Ficko mu opravdu odpustil. Strachoval se jen o přítelovu matku a o ta dvě děvčata.

Ficko se jich dosud nezmocnil jen proto, že je potřeboval mít na svobodě jako návnadu, na níž by mohl přivábit zbojníky. Až zbojníky pochytají, Ficko už neodolá touze po Magdě Kalinové a nebude krotit svou pomstychtivost, už ho nic nezadrží, aby se nezmocnil matky a sestry i snoubenky Jana Kaliny.

Když svatební průvod vyšel ze dvora, Pavel Lederer opustil úkryt, vyvedl koně ze stáje a zavolal na služky a hajduky:

„Kdyby mě hledali, řekněte, že jsem se taky vypravil na zbojníky!“

A letěl z Čachtic jako střela, aby se co nejdřív dostal pod Ostrý vrch u Vrbovců. Na úpatí vršku se utečenci skrývali v domečku, obklopeném stromy jako stráží. Domek koupili za peníze, které dal Pavel Lederer otci.

Teď letěl, aby ohrožené co nejdřív odvedl na jiné místo.

Zatím v kostele dozněl zpěv a přibližovala se osudná chvíle. Alžběta Báthoryová vstala z lavice, vycházela, za ní Eržika a hrabě Nyáry i Benjamín Príborský se ženou. Ve chvilce stáli pod věčnou lampou, kterou evangelíci z pověry pečlivě opatrovali po katolících. Vyprávělo se o ní, že se kostel zřítí, až jednou vyhasne. Věřil tomu i hrabě Ferenc Nádasdy, který vzal kostel katolíkům, a ve strachu o něj dával faráři každoročně soudek oleje s důraznou žádostí, aby opatroval věčné světlo.

Jan Ponicenus se důstojně přibližoval.

Nevěsta zbledla.

Zachvátilo ji hrozné podezření. Jak jen mohla uvěřit slovům hraběte Nyáryho? Jak by sem mohl přijít Andrej Drozd, když už je někde za Váhem a když po něm pase víc než tři sta pronásledovatelů? A kdyby i přišel, takový zázrak se už stát nemůže, že by se postavil na místo hraběte Nyáryho a odvezl si ji z kostela jako svou ženu. Andrej Drozd ji přece nemiluje! A vzal by si ji, i kdyby ji miloval?

Svatební obřad začal. Vtom se přihodilo něco nevídaného, neslýchaného.

Věčná lampa pojednou zaprskala a zhasla.

Vyvolalo to úžas i děs, jako by se kostel už sesouval.

Když se tak nestalo, ustrašeným věřícím se ulevilo a v tom, že zhaslo věčné světlo, viděli spíše špatné znamení pro nadcházející svatbu.

Příhoda vzrušila i Jana Ponicena. Zavolal na kostelníka, až ho bylo slyšet na celý kostel:

„Rozsviť lampu!“

V lampě hned zablikalo červené světlo. Rušivá událost nezapůsobila jedině na nevěstu, tak se zamyslela. Když slyšela farářův důstojný hlas, zachvěla se strachem. Už je to pravda, hrabě Nyáry si s jejím utrápeným srdcem přece jen nemilosrdně zahrál.

Blížila se nejvíce vzrušující a nejvýznamnější chvíle obřadu, kdy si snoubenci mají před Bohem i před lidmi přísahat věčnou věrnost.

Omdlela.

Ne na pokyn hraběte Nyáryho, ten, jako by ani nebyl v kostele, bloudil duchem stále někde v dáli. Přece však zpozoroval, že smrtelně bledá nevěsta padá. Zachytil ji, ale Alžběta Báthoryová mu ji prudce vytrhla a přiložila své dceři k tváři šátek, napuštěný silnou pronikavou voňavkou.

Eržika se v matčině objetí probrala z mdloby. Hrabě Nyáry se neklidně rozhlížel po kostele a čekal. Stále častěji upíral zrak na kostelní dveře. Svatebčané bedlivě pozorovali všechno, co se děje kolem faráře, a tak jim neušlo ani ženichovo podezřelé chování.

Pojednou se však všichni svatebčané obrátili ke kostelním dveřím. Ozval se za nimi dupot a křik. Hrabě Nyáry se už zase se zřejmým ulehčením usmíval. Eržika Príborská se vzrušeně vytrhla z matčina objetí a její tvář se zalévala ruměncem.

Dveře chrámu se rozlétly dokořán.

Na tváři svatebčanů, kteří jako první spatřili vstupující, se zračilo ohromení. Blesk z čistého nebe by je nemohl tak překvapit jako příchod zbojníků. Vždyť sotva před hodinou se vydalo víc než tři sta pronásledovatelů pochytat je pro šibenici, meč a kolo a teď jsou tady! Přišli s rozesmátými tvářemi a svátečně vystrojení. Výraz ohromení vystřídal výraz radosti.

Kdyby Čachtičané nebyli v kostele a nebáli se paniny pomsty, byli by zaplesali, nadšeně křičeli a objímali zbojníky.

Zástup se rozestoupil, aby udělal příchozím cestu. Jen v předních lavicích nebylo radosti. Tam seděli panští hosté Alžběty Báthoryové. Po prvním úžasu se jich zmocnil strach. Polekaně si ohmatávali kapsy a šperky přesvědčeni, že se s nimi budou muset každou chvíli rozloučit.

Jan Ponicenus hleděl před sebe nechápavě. Jen pomalu mu v hlavě svítalo. Usmívající se ženich svým klidným a chladnokrevným chováním odpověděl na jeho otázky.

Alžběta Báthoryová tu stála jako zkamenělá a třeštila oči na zbojníky.

V jejich čele kráčí Andrej Drozd, usměvavý obr, mnohem silnější a o dvě hlavy vyšší než jeho druzi. A vedle něho, panebože, bylo by to možné? Pandurský kapitán Imrich Kenderessy v parádní uniformě, rudé jako jeho opálená, usměvavá tvář. A kolik jich vlastně je? Jeden, dva, pět, deset, dvacet!

Dvacet zbojníků! Kde a kdy se Drozdova družina tak rozrostla? A to ještě nejsou všichni. Nejedno oko marně hledalo Jana Kalinu, který šel ze škol rovnou do hor, jako by odmalička studoval na zbojníka. Eržika hleděla na Andreje Drozda ustrnule, ale s očima rozzářenýma a se srdcem tlukoucím.

Zdálo se jí, že v tu chvíli umře. A může vůbec věřit svým očím? Hle, s jakou oddaností se na ni upírají oči Andreje Drozda! Pálí ji, cítí je na celém těle. Už se neovládla. Letěla mu v ústrety.

Vrhla se mu kolem krku. Sevřel ji do náručí, zasypal ji polibky a pak ji rozmarně zvedl do výše jako pírko a šeptal jí slova největšího štěstí:

„Už jenom chvilku, Eržiko, a budeme svoji.“

„Svoji…“ špitla jako ozvěna a rozplakala se tak, že se Čachtičanům hrnuly slzy do očí.

Ale i to byly slzy radosti a štěstí.

BOUŘKA V KOSTELE

Čachtická paní zoufale přemýšlela jak vybřednout z nepříjemné situace, zvítězit nad zbojníky a zachránit dceru před potupnou svatbou. Jedinou naději skládala v hraběte Nyáryho, ale jakmile postřehla v jeho lhostejné tváři ironický úšklebek, svitlo jí v hlavě, že to všechno vlastně nastrojil on.

Kvůli tomuhle s ní hrál komedii a tím se dá vysvětlit i jeho tajemné šeptání s Eržikou.

„Lotře!“ vykřikla na něj, ale on si té urážky ani nepovšiml, jen se vítězoslavně usmíval na šťastnou dvojici.

Paní se mezi ně vrhla jako jestřáb.

„Přikazuji ti, Eržiko, odstup od toho člověka!“ chytila ji za ruku. Tvář měla výbuchem hněvu a zlosti a nenávisti takovou, že se Eržika otřásla, jako by ji popálil mráz. Cítila, jak se matčiny nehty zarývají do bělounké pokožky jejího ramene. Přece však odpověděla s největší rozhodností:

„Ne, nikdy od něho neustoupím!“

Matčiny nehty se jí zaryly do ramene jako dravčí pařáty, až sykla bolestí a sněhobílý rukáv se zbarvil krví.

„Ty poběhlice!“ zasípala na ni, pustila její rameno a rozmáchla se, aby ji udeřila.

Vtom k ní jako blesk skočil Vavro, chytil ji za ruce, nadzdvihl ji do výšky jako pytel, který si chce hodit na záda, a mrštil jí do prázdné panské lavice. Krev v ní vřela, její vztek rostl, ale při pohledu na Vavrovy mohutné zaťaté pěsti, schopné zmlátit ji jako cepy, se jí zmocnil úžas a zdálo se jí, že se jeho vyceněné zuby do ní užuž zaseknou jako vlčí tesáky.

„Tady seď tiše jako myška, jestli je ti život milý!“ pohrozil jí. Viděla, že by bylo zle, kdyby neposlechla.

Čachtičané zírali na Vavra s obdivem. Podívejte na Její hraběcí Milost, před kterou se každý třásl a pokořoval, ba málem se ani neodvažoval dýchat.

Jaká je to radost, když ji mohou vidět tak ubohou, bezmocnou!

Andrej Drozd a Eržika Príborská předstoupili před faráře. Jan Ponicenus se na ně podíval s takovou něhou, že cítili, jako by jim svým pohledem žehnal.

„Prosím vás, pane faráři, oddejte nás,“ řekl Andrej Drozd.

Alžběta Báthoryová napjatě střežila každý farářův pohyb. Do faráře skládala poslední naději. Už jen on může zachránit situaci. Nikdo ho nemůže přinutit, aby Eržiku oddal se zbojníkem. Ale při pohledu na jeho mírnou, spokojeností zářící tvář i její poslední naděje zhasla.

Jan Ponicenus zahájil svatební obřady procítěně a mimořádně důstojně.

Nikdo nepochyboval, že to dělá z celého srdce.

„Ještě mám tady slovo také já!“ zvolal Benjamín Príborský, který se konečně odhodlal k činu. „Nedovolím, aby se moje dcera provdala za zbojníka!“

Asi pět zbojníků ho hrozivě obklíčilo. Tu padl jeho pohled na hraběte.

Pobouřila ho jeho usměvavá tvář.

„To nemáte v žilách krev, pane?“ obořil se na něj celý rudý. „Jste bačkora, zbabělec, když se necháte připravit o nevěstu!“

Hrabě Nyáry viděl, že Benjamín Príborský nepochopil, komu a čemu je možno vděčit za to, že se věci takhle zvrtly. Přišlo mu to směšné, že se rozesmál.

„Nejsem ani bačkora, ani zbabělec,“ odpověděl, „jen rozumný člověk.

Nepouštím se do beznadějného boje.“

„A když nebudeš mít rozum i ty,“ probodl ho pohledem Vavro, „přidáme ti ho pěstmi.“

Alžběta Báthoryová zatím zoufale hledala východisko a přišla na spásnou myšlenku. Důstojně se vztyčila v lavici a zvolala:

„Čachtičané!“

Vavro na ni vrhl rozzlobený pohled, ale zvědavost zmírnila jeho pobouření. Ať řekne, co chce.

„Čachtičané,“ volala. „Kdo je mi povinen robotou, toho na tři roky osvobodím! Kdo je mým poplatníkem, tři roky mi nemusí dát ani denár! Z budoucí úrody vám dovolím prodávat víno ve všech mých obcích! A vojsko ještě dnes odejde z Čachtic, když mi pomůžete proti zbojníkům. Obkličte kostel a zmocněte se jich!“

Teď už Vavro zakročil.

„Můžeš toho Čachtičanům naslibovat ještě víc,“ zakřičel na ni. „Ale já ti slíbím jen jedno. Jestli někdo naletí na sliby, které tak štědře rozdáváš, pokud jsi v kaši, a hned na ně zapomeneš, až budeš zase na koni, přísahám, že tě tak zmydlím pěstí, že na to do smrti nezapomeneš!“

V kostele se nikdo nepohnul. Alžběta Báthoryová si s hrůzou uvědomila, že tady už nepomůže nic, a zděšeně hleděla na Vavrovu mohutnou pěst, která jí trčela před nosem.

Všechno je ztraceno!

Omdlela a složila se v lavici. Služky k ní přiběhly, aby ji vzkřísily, ale Vavro je zahnal drtivým pohledem.

Svatební obřad se blížil ke konci.

Andrej a Eržika se stali manžely.

Zbojníci se hnuli. Dali svatebčanům znamení, aby udělali cestu. Střed kostela se uvolňoval.

Andrej Drozd vzal Eržiku pod paží, přistoupil s ní k hraběti Nyárymu a podal mu ruku.

Nikdo nechtěl věřit svým očím.

Pán zbojníkovi rukou srdečně potřásl.

„Děkujeme vám, pane, děkujeme vám z celého srdce,“ pravil Andrej Drozd a vděčnost mu projevila i Eržika.

Svatebčanům už bylo všechno jasné.

Hrabě Nyáry se tedy přetvařoval až do svatby a nevěsta s ním. Teď je nesmírně šťastná ze záměny ženicha. Takovou svatbu ještě svět neviděl.

Při pomyšlení na vojáky a hajduky, kteří s Fickem pronásledují zbojníky daleko za Váhem, a ti si zatím řádí v Čachticích, se i mnozí z panstva neubránili úsměvu.

Hrabě Nyáry pošeptal Andreji Drozdovi:

„Pospěšte si, chlapci, čert nikdy nespí. Vašim pronásledovatelům se možná otevřou oči a vrátí se dřív, než bychom čekali. Mějte se dobře na připraveném místě. Přijdu mezi vás!“

Štěstím zářící manželský pár doprovázelo množství přejících očí. Jen Alžběta Báthoryová ho neviděla, ještě se neprobrala. Před kostelem zbojníci vyskakovali na koně. Andrej Drozd vyzdvihl Eržiku k sobě jako pírko a zbojníkům dal rozkaz, aby uháněli za ním. Svatebčané i Čachtičané se valili z kostela.

Všude zavládlo vzrušení a vřava.

Svatební hosté pokládali za nejrozumnější co nejdřív zmizet. Loučili se jen s hrabětem Nyárym, kterého marně zahrnovali otázkami, proč se se zbojníky spojil, místo aby je dal pochytat. Na otázky odpovídal se záhadným úsměvem:

„Divíte se tomu, co jsem udělal? Ubezpečuji vás, že v budoucnu se budete divit ještě víc.“

Alžbětu Báthoryovou služky konečně přivedly k vědomí.

Rozhlédla se po kostele. Viděla, že už je po všem. Zbojníci jsou pryč, její dcera se stala ženou zbojníka. Pohledem se střetla s hrabětem Nyárym.

Kdo si těch dvou všiml, viděl, že tu proti sobě stojí nesmiřitelní nepřátelé.

Kráčela důstojně, nikoho si ani nevšimla. Hleděla jen před sebe, strnule a nepřítomně. Nesmí opustit Čachtice živý!

Když se hrabě vrátil do zámku, aby sbalil své věci a ještě udělal, co měl v úmyslu, zavolal na své hajduky:

„Hajduci, mějte zbraně připravené, zbystřete zrak i sluch! Hrozí mi nebezpečí! Jak ze zámku zaslechnete můj hvizd nebo výkřik, okamžitě vnikněte dovnitř, třeba přes mrtvoly a zachraňte mě!“

Vešel do zámku. Na chodbě zastavil služebnou:

„Co dělá tvá paní?“

„Leží v ložnici,“ odvětila zmateně.

Když děvče zmizelo a nemohlo ho pozorovat, neslyšně se přikradl k ložnici čachtické paní. Sklonil se ke klíčové dírce a naslouchal.

Čachtická paní ležela v posteli a Majorová jí natírala spánky jakousi mastí. U postele stála Dora, Ilona a ještě několik žen.

„Poslyšte,“ zamračeně hovořila paní, „hrabě Nyáry nesmí opustit náš zámek. Kdyby k tomu došlo, potrestám vás a jedna z vás zemře, jako měl zemřít hrabě Nyáry.“

Služebné zabědovaly, že v zámku není skoro žádný muž, že všichni šli chytat zbojníky. A co bez mužských!

„To je vaše starost. Rozkazuji vám, abyste mi sem přivedly hraběte Nyáryho, živého nebo mrtvého!“

Nyárymu to stačilo. Vzpřímil se, zaťal zuby a pevnými kroky šel do svého pokoje.

NEJNEBEZPEČNĚJŠÍ NEPŘÍTEL

Pavel Lederer nelitoval svého koně. Když spatřil Ostrý vrch, kůň už byl uštvaný, zpocený. Trochu zpomalil a rozhlédl se kolem, jestli není pozorován. Nikde nebylo ani živé duše. Jen před ním šla mladá žena v měšťanském oděvu. Nemohla to tedy být služebná nebo poddaná čachtické paní, nemohla vyslepičit, že blízko Vrbovců potkala panského zámečníka.

Chtěl ji nevšímavě předjet. Ale sotva se na ni letmo podíval, zastavil koně a vyvalil oči.

Byla to Barbora Repášová. I ji ohromilo neočekávané setkání po dlouhých měsících.

Pavel Lederer na ni často myslíval a čím dál tím víc před ním její nevěra v jeho očích bledla. Stále vzpomínal na svůj návrat z ciziny, s jakou lítostí a láskou ho přivítala. Srdce se mu rozehřívalo, krev začala proudit bouřlivěji. Vyčítal si, že k ní byl neúprosný. Toužil po setkání s ní, ale něco mu bránilo. Třebaže věděl, že už je v Novém Mestě u své matky, nešel za ní.

„Barboro,“ zvolal rozradostněně. Seskočil z koně a přiběhl k ní.

Na její tváři však radost nezpozoroval. A ruka, kterou mu podala, byla chladná.

„Netěší tě naše setkání, Barboro?“ ptal se vyčítavě a bodlo ho u srdce, když pohlédl na její pobledlou tvář a smutné oči.

„Moc by mě, Pavle, těšilo, kdybychom se nesetkali jen náhodou, kdybych se ještě vůbec uměla těšit.“

„Je docela možné, že nikoli náhodě, ale osudu můžeme vděčit za své setkání, abych ti mohl říci, že už se na tebe vůbec nezlobím.“

„Že už se nezlobíš…,“ usmála se trpce. „Zlobil ses na mě pro mou lásku, pro mou ubohost, že jsem nebyla schopna žít bez tebe. Ale to už patří minulosti. Naše cesty se navždycky rozešly tak, jak jsi chtěl.“

Pavel Lederer se na ni jen díval. Vpíjel do sebe její zjev. Nikdy mu nepřipadala tak krásná jako nyní, nikdy tak netoužil přivinout ji k sobě a naplnit její srdce štěstím. Zchladilo ho dávné podezření, že už ho nemiluje.

Odvrátil se od ní a zamířil ke svému koni.

„Kam jedeš, Pavle?“ zeptala se ho najednou podezřívavě.

Její otázka i hlas ho překvapily.

„Vím, kam jedeš, Pavle,“ řekla vzrušeně, když jí hned neodpovídal. „Do chalupy pod Ostrým vrchem. Tam tě srdce táhne.“

„Ano,“ odpověděl, „je tam můj otec.“

„A Magda ne?“

Její otázky ho zaskočily. Vycítil z nich nesmírnou trpkost, marně se snažil najít příčinu.

„Jen si jdi ke svým nejmilejším, šla jsem tam také. Vyřiď můj pozdrav a vzkaz. Udělám to, k čemu mě jednomyslně přemlouvali. Řekni jim, že moje svatba se už chystá.“

„Ty se vdáváš?“ zeptal se zaraženě.

„Vdávám.“

Obrátil se, skočil na koně a hnal se pryč.

Barbora se vdává a zase si nebere jeho!

Rozbouřil ho hněv, ani chvíli neuvažoval o jeho oprávněnosti. Zapřísahal se, že už se na ni ani nepodívá, a kdyby se s ní měl setkat, na míli se jí vyhne.

Dívala se za ním nechápavě, dokud nezmizel mezi stromy. Oči se jí zalily slzami. Pomalými kroky se vracela do Nového Mesta. Jen tu a tam se ohlédla, jestli za ní nedrkotá nějaký povoz, aby poprosila formana o svezení, alespoň kousek.

Pavel Lederer si šťastně oddychl, když mu z chalupy pod Ostrým vrchem v ústrety vyběhl Cerber s radostným štěkotem a hned po něm se ukázal i jeho otec. Padli si do náručí. Otec už dávno želel toho, že syna proklel.

Teď jako by omládl, když ho spatřil.

„A kde jsou ostatní?“ ptal se Pavel otce.

„Brzy ráno odjeli na svatbu.“

Pavel Lederer se nemálo podivil:

„Na jakou svatbu?“

„Copak nevíš?“ smál se otec, jako by slyšel dobrý vtip.

Po chvíli se smál i syn, když se dozvěděl, jaké události v Čachticích propásl. Představoval si, jak paní zuří a jak bude Ficko klít, až se dozví, že ho hrabě Nyáry tahal za nos.

„A kde má být svatba?“ vyzvídal. Chystal se překvapit svatebčany neočekávanou návštěvou.

„V loveckém zámku hraběte Nyáryho na Hrášném vrchu. Zbojníci mu důvěřují, jako kdyby patřil mezi ně.“

„Opatrnosti není nikdy nazbyt,“ řekl Pavel Lederer.

„Ochota a láska hraběte Nyáryho jsou až příliš podezřelé. Kdo ví, co má za lubem.“

Když otci vyložil, jak potkal Barboru, otec se na něho ustaraně podíval:

„Měj se před ní na pozoru, Pavle. Vím, co mezi vámi bylo, všechno mi pověděla. Šíleně tě milovala. Když si ji odmítl a vyhýbal ses jí, vzplála v ní strašná nenávist. Často jsme se báli, že se vydá do zámku a zradí tě. Velice žárlí na Magdu. Měli jsme radost, když poslechla matku a šla domů. Že se vdává? Přemlouvali jsme ji. Je to nejlepší řešení.“

Takové řešení si Pavel Lederer nepřál, ale otci to nepověděl, třebaže věřil, že odmítnutá žena je největším nepřítelem.

Vzápětí uháněl do loveckého zámečku na Hrášném vrchu.

Přivítali ho s vítězoslavným křikem. V přepychově zařízených síních se to hemžilo vyparáděnými zbojníky a lokajové je obsluhovali jako pány.

Hrabě Nyáry ještě nepřijel. Ani Maryša Šútovská, ani sestra a matka Jana Kaliny. Pavla Lederera to zarazilo. Už tam rozhodně měli být. Začal tušit nebezpečí, ale mlčel. Nechtěl pokazit radost těch, co se veselili.

Za chvíli se loučil. Marně ho zdržovali. Andrej Drozd, který se cítil v sedmém nebi, ho objal.

„A dávej si pozor na ženu,“ napomenul ho žertovně Pavel Lederer, „abych ti ji s Fickem neunesl a neprodal Turkům.“

Eržika zbledla, když se dozvěděla, jaké nebezpečí jí hrozilo.

O Janu Kalinovi mu pověděli, že šel za Mikulášem Lošonským a že ho čekají každou chvíli.

„Kastelán žije?“ za radoval se Lederer.

„Žije,“ odpověděl Vavro. „A ještě dnes se tu má s námi veselit!“

Barbořino očekávání se splnilo. Záhy za ní zarachotil vůz. Když na něm uviděla ženu, s níž už měla co dělat, byla by radši utekla, ale nemohla.

Ta žena – byla to Erža Kardošová – ji sama pozvala na vůz. Škoda prý takové pěkné nožky ničit chůzí. Erža byla opilá a Barboře se zdálo, že ji nepoznává. Erža práskla do koní, vůbec si jí nevšímala. Byla k ní obrácená zády, občas si lokla z láhve a prozpěvovala si necudné písničky. Barbora zpozorovala, že Erža nejede známou cestou, že pořád odbočuje. Zmocnily se jí obavy.

Když bryčka konečně vyjela z hustého lesa, vypínal se nedaleko, málem na dosah ruky čachtický hrad. Barbora se ani nenadála, Erža se prudce otočila, hodila na ni plachtu, spoutala ji, zacpala jí ústa a naházela na ni slámu.

Pavel Lederer, který právě v té chvíli přicválal pod hrad, pozoroval s ustrnutím její počínání. Se zaťatými pěstmi se přemáhal, aby se nerozběhl k ženské, která se spokojeně chechtala a mnula si ruce. Jenomže tak by se prozradil a s osvobozenou Barborou by musel utéci. Prozradit se však nesmí. Svou roli ještě nedohrál. Erža své oběti, dokonale svázané a přikryté slámou, právě říkala:

„Jednou jsi mi utekla, tentokrát se ti to nepodaří. Ale žádný strach, tam, kam tě odvezu, ti nebude smutno. Najdeš tam své kamarádky, Magdu a Maryšu Šútovskou, dokonce i tu bábu, zbojníkovu matku! Anebo tě tam najdou ony. Jestli tam nejsou, co nevidět je přivlečou.“

Nerozhodně se díval za rachotícím vozem. Co dělat? Bez dlouhého rozmýšlení uháněl cestou necestou k tajnému vchodu za hradem. Když už byl docela blízko, seskočil z koně, přivázal ho ke stromu, přikrčený se nepozorovaně kradl mezi keříky nad tajným vchodem. Odtud skrytě pozoroval tajný vchod do podzemí i jeho okolí.

Záhy na cestě zpozoroval vůz s Eržou. Nedaleko od vchodu zastavil a Erža se rozhlížela. Byl sám se sebou spokojený. Předvídal správně, že Erža svou oběť odevzdá nenasytnému podzemí tímto vchodem.

Když se přesvědčila, že kolem není živá duše, stáhla Barboru z vozu a vlekla ji k tajnému vchodu. Tam třikrát zatleskala. Padací dveře se hned otevřely a vynořila se z nich Ilonina rozšklebená tvář.

„Tak jsme tady!“ vítězoslavně zvolala Erža.

„Kdo?“

„Já a pečený holub, který mi vletěl do vozu.“

Chvástala se, jaké měla štěstí. Nikde se jí nepodařilo získat děvče do služby. A když už se zklamaná vracela a trnula, jak jí paní vynadá a potrestá ji, znovu jí přišla do cesty Barbora.

„Rychle sem s ní,“ poháněla ji Ilona, která jí záviděla štěstí. „Aby nás nezpozorovali.“

„S radostí ti ji předám. Jen mi před paní dosvědčíš, že jsem ti jednu přivedla.“

Tu u vchodu zpozorovala hajduka:

„I ty mně pak dosvědčíš, když bude potřeba!“

Hajduk pomohl Iloně Barboru odvléci.

„A tamty už jsou tu?!“ vyzvídala Eržika.

„Zaplať pánbůh,“ odpověděla Ilona Jó. „Jak jsem tu čekala, než je přivlečou, celá jsem promrzla.“

„A hajduk tě nezahřál?“ smála se Erža.

Za chvíli už Erža seděla na kozlíku, švihla do koní a Pavel Lederer se po krátké úvaze kradl zpátky ke svému koni a uháněl zas cestou necestou do Čachtic. Měl po naději, že půjde za Barborou a vysvobodí ji, hned jak ji podzemí zhltne. Zapomněl, že u všech vchodů ve dne v noci stojí stráž.

Poháněl koně a lámal si hlavu, jak vysvobodit Barboru, Maryšu, Magdu a její matku.

Musí je vysvobodit, musí. Jenže jak!

STŘELA DO SRDCE

Když si hrabě Nyáry po návratu z kostela sbalil své věci a připravil se na cestu, šel rovnou do síně, v níž byla ukryta jeho závěť. Síň byla otevřená, ale truhla s listinami nikoli. Klíč však našel na psacím stole. Otevřel truhlu a vyňal z ní závěť. Byla na stejném místě, kam ji Alžběta Báthoryová uložila. Přečetl si ji ještě jednou s opovržlivou grimasou, potom rozžal ve svícnu svíčku a závěť spálil. Popel z ní právě padal na stůl, když se dveře nečekaně rozletěly a vběhla hraběnka Báthoryová se ztrhaným obličejem.

„Lupiči!“ křičela. „Vloupal jste se do truhly s listinami Nádasdyů a Báthoryů!“

„O žádné vloupáni nejde,“ povýšeně se usmál hrabě Nyáry. „Vaše služebná mi řekla, že po ráně, která vlastně nepostihla vás, ale mě, protože mě zbojník připravil o nevěstu a rozkošnou ženu, jste onemocněla a ulehla.

Proto jsem se rozhodl, že si listinu, teď už bezpředmětnou, vezmu sám, abych vás neunavoval a abych po tom rozrušení šetřil váš klid, vzácná přítelkyně.“

„Shodil jste masku, ničemo, spojenče zbojníků! Chcete snad ještě tajit, že jste s nimi táhl za jeden provaz?“

„Nikoli,“ smál se smíchem, který ji přiváděl k zuřivosti, „nebudu to tajit.

Byl bych blázen, kdybych se nespojil s vašimi nepřáteli. Sama jste se přesvědčila, že se to spojení osvědčilo. A v budoucnu se osvědčí ještě líp.

I o tom se přesvědčíte.“

Přiskočila k němu, chytila ho za ruku. Oči jí zlověstně svítily.

„Řekněte, co zamýšlíte?“

„Prohlásila jste, že jsem shodil masku. Ano, shodil, nepokládám za potřebné skrývat své city, ani bojovat proti vám zákeřně. Chci, abyste viděla, komu máte být vděčná za opakované porážky a že právě já vás dostanu tam, kam patříte.“

„Kam?“ vykřikla.

„Před soud,“ odpověděl povzneseně.

„Tak takhle, vy mě chcete postavit před světský soud,“ zasyčela. „Ale já vás předstihnu. Hned vás postavím před soud boží.“

Hrabě Nyáry se ani nenadál, čachtická paní vytáhla ze stolu nabitou pistoli a namířila na něj.

Neváhal. Chtěl se na ni vrhnout a pistoli jí vykroutit z ruky.

Ale sotva se pohnul, síň se otřásla výstřelem.

Naplnil ji hustý dým a paní zaslechla tupé zadunění.

To se hrabě zhroutil jako podťatý.

Z chodby se ozýval dupot.

Přibíhalo služebnictvo, poplašené výstřelem.

Když se vzduch vyčistil, paní jasně viděla bledou tvář hraběte a jeho kožich na hrudi prostřelený, jako by do něj zabořil tesáky krvelačný vlk.

Křečovitě se rozesmála:

„Trefila jsem tě do srdce, milý příteli, do podlého a zrádného srdce! Přeji ti šťastnou cestu do pekel.“

Dveře se rozletěly, do síně se vhrnulo služebnictvo v čele s Dorou.

Zděšeně vytřeštili oči na hraběte, roztaženého na podlaze.

„Je po něm?“ osmělila se zeptat Dora.

„Doufám, že ano,“ suše odpověděla paní. „A kdyby ne, dej mu líznout z nápoje, který měl ochutnat na svatbě, doufám, že jsi ho nevypila sama.“

„To tedy ne,“ rozchechtala se Dora. „Nedostala jsem na něj chuť.“

„Chop se toho chlapa,“ rozkázala paní. „Odvleč ho do čeledníku. Zaživa se rád po takových koutech toulal za ženskými, bude se tam dobře cítit i jako mrtvý.“

Dora hraběte popadla a hodila si ho na záda.

„A pak,“ přikazovala paní, „až se setmí, zahrab ho v zahradě, nebo ho odnes do sklepa a tam ho hoď do propadliště. Radši ho odvleč tam, aby se chudák Vihar neobracel v hrobě v blízkosti takového odporného souseda.“

Dora s průvodem mlčenlivého služebnictva odcházela.

Hrabě se jí na rameni kymácel jako zdřevěnělý. Alžběta Báthoryová se jeho smrtí cítila odškodněna za hanbu a pokoření, které jí připravil. Spadlo z ní břímě, které ji zrovna dusilo. Hraběte Nyáryho vždycky pokládala za nejlstivějšího a nejmazanějšího z lidí, které poznala. Dnes se přesvědčila, že je pro ni právě on nejnebezpečnějším nepřítelem.

Ale už je po něm, může volně dýchat.

Otevřela okno, aby zmizel zápach střelného prachu. Dora zrovna vycházela s kořistí na dvůr.

Najednou se tam ztrhl hrozitánský křik. Alžběta Báthoryová vzrušeně pozorovala, co se tam děje.

Deset věrných hajduků, podle rozkazu vyzbrojených a připravených zakročit, dlouho a marně čekalo na dvoře na hvizd nebo výkřik svého pána.

Právě když se radili, zda by některý z nich neměl zaskočit do zámku a zjistit, co se tam děje, zpozorovali Doru. Vynášela jejich pána jako mrtvého.

Nejdřív nechtěli věřit svým očím. Ale za chvíli se rozhořčeně a s velkým křikem shlukli kolem Dory. Ta se ulekla a zbledla, ostatní služebnictvo zrovna tak.

„Zabili jste našeho pána,“ zazněl pronikavý výkřik. Několik hajduků na Doru vytasilo šavle, jako by ji chtěli rozsekat.

Alžběta Báthoryová rozrušeně vyběhla na dvůr.

„Pochytejme je a zavřeme!“ ukázal na hlouček služebníků nejprchlivější hajduk. „Musíme zjistit, kdo je vrahem našeho pána, aby neušel zaslouženému trestu.“

Dora se náramně vyděsila. Pustila hraběte. Spadl na zem naznak a hajduci viděli jeho prostřelený kožich. Dora nevěděla co počít. Vykřičet pravdu, že hraběte zastřelila paní, nebo mlčet? Nebude ji to stát hlavu, když bude mlčet? A co když paní svalí vraždu na ni, až jí bude hořet půda pod nohama, namísto, aby ji vysvobodila? A kdyby nemlčela, jak ji za to paní potrestá?

„Kliďte se odtud, hajduci,“ zvolala paní. Přiběhla právě ve chvíli, když se začali sápat na její služebné.

„Nám nemáte právo rozkazovat, Vaše Milosti,“ odsekl jí nejbojovnější hajduk. „Naším pánem byl hrabě Nyáry, a když ho připravili o život, musíme odevzdat spravedlnosti alespoň jeho vrahy.“

„Holoto jedna!“ zařvala na hajduky. „Mně, čachtické paní, se opovážíte odporovat?“

A vrhla se na vzpurného hajduka. Bušila do něho pěstmi, kam se jen dalo, nakonec mu vyrvala šavli, a tak se po něm rozehnala, že vyplašeně uskočil.

„Všecky vás dám pověsit, jestli mi ihned nezmizíte z očí,“ křičela, až se třásla po celém těle.

Po jejím výstupu couvali hajduci jako opaření.

Oháněla se šavlí, která se jí v ruce jenjen blýskala, a rozbíhala se za nimi.

Hajduci byli odjakživa naučeni pány jen poslouchat a bránit. Ani nepomysleli na odpor. Dora hned ožila. Když se dívala na hajduky, jak poskakují po dvoře, rozchechtala se.

Paní do smíchu nebylo. Kypěl v ní hněv.

„Viníka chcete postavit před soud? Holoto!“ křičela na hajduky. „Prosím, udělejte to. Slyšte, hajduci, já jsem zastřelila hraběte Nyáryho. Kdo z vás má chuť dostat se se mnou do křížku?“

Hajduci při jejím přiznání zbledli.

„Kdo z vás se ještě odváží připomínat soud?“

Nikomu se nechtělo dokazovat svou odvahu.

„Slyšeli jste. Já jsem zabila hraběte Nyáryho. Kdo z vás to nechce navždycky zapomenout?“

Po zlověstné otázce ztichl celý dvůr.

V tom tichu tím strašlivěji zazněl výkřik Dory Sentešové. Vykřikla, jako by se před ní otevřelo peklo.

OCELOVÁ KOŠILE

Hned nato všichni strnuli překvapením.

Hrabě Nyáry se zavrtěl na zemi, otevřel oči a rozesmál se nad tím, jak všechny poděsil.

Tvář Alžběty Báthoryové, rozčilením úplně brunátná, zbledla, jako by z ní vymizela poslední kapka krve.

Hrabě Nyáry si nejprve sedl, potom tvář se sarkastickým úšklebkem otočil k čachtické paní a vyskočil rovnýma nohama.

„Slož ho, Doro,“ rozkázala paní. Když si pomyslela na pomstu hraběte Nyáryho za ten výstřel, rychle se vzpamatovala a odhodlaná jednat se k němu hned rozběhla.

Služebných, které ještě před chvílí byly přesvědčeny o tom, že je hrabě mrtev, a které ho teď viděly živého, se při pohledu na prostřelený kožich zmocnil pověrčivý strach.

Teprve teď si všimly, že na kožichu není ani památky po krvavé skvrně.

„Slož ho,“ rozkázala paní podruhé, protože Dora stála s vykulenýma očima.

Ani nový rozkaz ji nevytrhl z ustrnutí.

Alžběta Báthoryová právě přiběhla k opovržlivě se usmívajícímu hraběti Nyárymu. Vší silou se rozehnala zaťatou pěstí.

Ale udeřila do prázdna, ztratila rovnováhu a roztáhla se na zemi. Hrabě Nyáry jejímu úderu totiž uhnul a s mladistvou svěžestí odskočil. Nad paní, roztaženou na zemi, se rozesmál, až se celý dvůr třásl. Hajduci se smáli s ním. Ještě před chvílí se chvěli strachem, a hle, čachtická dračice už leží pokořena v prachu.

Alžběta Báthoryová vstávala pomalu, jako by se nechtěla rozloučit se zemí. Raději by se propadla, než by prožívala to, co ji čeká. Nikdy se tolik nikoho nebála jako hraběte Nyáryho. Sáhla mu na život, chtěla ho zavraždit. Jak se pomstí?

„Hajduci i vy, služebné,“ ozval se hrabě Nyáry s vážnou tváří. „Slyšeli jste, že čachtická paní mě chtěla zabít? Dokonce se o to pokusila, její střela mě trefila.“

Ukázal svůj kožich, na němž se černala díra právě nad srdcem.

„Poslyš, čachtická paní,“ hovořil mrazivě. „Množství těchhle svědků musí při každé příležitosti dosvědčit tvůj vražedný útok. A musí dosvědčit i to, že nemám za svůj život co děkovat tvé nejistě mířící ruce, ale jen sám sobě.“

Za napjaté pozornosti svlékl kožich.

„Ocelová košile,“ ozval se výkřik.

„Ano, jen ocelová košile mi zachránila život. Měl jsem ji na sobě od chvíle, kdy jsem vstoupil do zámku. V ní jsem šel i k oltáři, protože jsem věděl, že ve zdech zámku musí být člověk připraven na všechno.“

Ocelová košile zazářila v slunečních paprscích.

„Hajduci!“ zvolal hrabě Nyáry. „Zavřete služebnictvo do čeledníku.

A kdo se bude vzpírat, toho nešetřete.“

Alžběta Báthoryová se cítila bezmocnou hračkou v jeho rukou.

„A vy,“ ukázal na dva zdatné hajduky. „Odveďte tyhle dvě ženské do zámku.“

V paní vzkypěla žluč, že ji hází do jednoho pytle s Dorou, ale strach byl větší než uražená hrdost.

„Co zamýšlíte?“ vzmohla se na otázku.

„Dvořit se vám, vznešená paní,“ zahrál si na galantního rytíře. „Dvořit se vám nerušeně v některé z útulných síní vašeho zámku.“

Hajduci ji s Dorou odváděli do zámku.

„Do ložnice,“ rozkázal jim na chodbě. A když se před nimi otevřely dveře, řekl: „Jděte s Dorou do podzemí a osvoboďte vězně ze všech žalářů!

Vyveďte je na dvůr a tam s nimi čekejte na další rozkazy.“

„Jakým právem se pletete do mých věcí?“ odvážila se otázat čachtická paní. Ztuhla při pomyšlení, že očima svých hajduků, svědků, nahlédne do jejích nejtajnějších záležitostí.

„Stejným právem, jakým jste mě chtěla připravit o život a kterým jste nevinné lidi zaživa pohřbila v podzemí svého zámku.“

Hajduci museli strčit do Dory, protože zaváhala uposlechnout jejich výzvu, aby je následovala. Napjatě pohlížela na paní, jestli jí alespoň očima poví, co má dělat. Postřehla její pohled. Vyčetla, že má hajduky svrhnout do propadliště, což by bez toho udělala sama. Nikoho nevysvobodí a ještě sami shnijí v podzemí. Hrabě Nyáry, aniž by zpozoroval tajné dorozumívání paní se služebnou, řekl Doře:

„Jakmile se z podzemí vrátíš sama, anebo i jen bez jednoho hajduka, zahynete v propadlišti ty i tvoje paní.“

O vážnosti hrozby nezapochybovala ani paní, ani její služebná.

„A v mučírně,“ přikazoval hrabě Nyáry hajdukům, „rozbijte železnou pannu na kusy.“

Hajduci s Dorou odešli. Hrabě Nyáry se za nimi díval a v duchu počítal, kolik děvčat asi může být v podzemí a kolik by za ně mohl dostat od tureckého paši.

Zavřel dveře a byl s paní o samotě. Stál před ní mlčky s bezvýraznou tváří.

„Co chcete?“ ptala se zděšeně.

Mlčel. Jeho mlčení bylo strašnější, než kdyby ji byl zahrnul výřečnými urážkami a hrozbami.

NAVŽDYCKY SVOJI

V loveckém zámečku hraběte Nyáryho panovala opravdová svatební nálada. Číše cinkaly, z džbánků se nalévalo víno, kouřilo se z mís plných jídel, síně naplňoval radostný zpěv.

„Eržiko,“ objal ji Andrej Drozd ve výklenku vyzdobeném keříky zdaleka dovezenými, „konečně jsme sami.“

„A já se konečně dozvím,“ usmívala se Eržika, „jak jsem se vlastně stala tvou ženou.“

„Copak to nevíš?“

„Ne. Vím jenom to, že za všechno můžeme děkovat hraběti Nyárymu.“

„Nejen jemu, ale i tobě, Eržiko. Tak poslouchej. Poslové hraběte Nyáryho nás všemi možnými způsoby vyčenichali v našich úkrytech. Tak jsem se v květnu dozvěděl, že se budeš vdávat za hraběte Nyáryho. Zaťal jsem pěsti, stiskl zuby a potloukal jsem se celý nešťastný po horách jako ztracený.“

„A to jsi nepřišel na myšlenku, že bys mě mohl unést?“

„Ne. Ani ve snu. I kdybych věřil, že mě miluješ, jak jsem se mohl odvážit vytrhnout tě z pohodlí, přepychu a bohatství. Tak jsem jenom trpěl, a když poslové přišli s tím, že nejsi šťastná, trápil jsem se dvojnásobně. Jedinou mou útěchou byly tvé dopisy.“

„Jaké dopisy?“ divila se.

„Tyhle,“ rozjařeně vytáhl z kapsy na srdci svazek dopisů.

„Překvapím tě, Andreji. Nenapsala jsem z těch dopisů ani jediný.“

„A kdo je tedy psal?“

„Hrabě Nyáry nebo jeho písař. Spíš písař. Dopisy psané touto rukou jsem dostávala od hraběte Nyáryho i já. Jenomže v nich jsem četla o jeho lásce, o jeho touhách.“

Dopisy mu zpočátku čítával Jan Kalina. Čtení a psaní bylo jen pro pány.

A dokonce ani mnozí páni neuměli číst a psát. Najímali si na to písaře nebo potulné studenty. Aby mohl Andrej Drozd řádky od Eržiky číst sám, byl po celé dny horlivým žákem Jana Kaliny. Naučil se číst a olůvkem psát okrouhlé litery.

„Hrabě si s námi divně zahrál, Eržiko,“ povzdechl si a chtěl dopisy roztrhat.

„Netrhej je, Andreji,“ chytila ho Eržika za ruku. „Kdybych se byla odvážila psát sama, napsala bych je navlas stejně. Obdivuhodně uhodl mé city.“

„Uhodl i moje,“ usmíval se Andrej Drozd. „Nikdy bych se byl neodvážil k tobě ani přiblížit, natož tě ještě odvést k oltáři a unést. Pak když jsem byl zamilovaný až po uši a na hlas rozumu jsem nic nedal, přišel posel hraběte Nyáryho s posledním pozdravem: ,Můj pán ti vzkazuje, že zítra odvede Eržiku Príborskou k oltáři. Všechno bude připraveno tak, aby sis ji vzal místo něho ty.‘ Byl to pro mě hrozný den a noc ještě hrozivější. Mučily mě pekelné pochybnosti, ale když jsme z nedalekého úkrytu slyšeli vyzvánět čachtické zvony, neodolal jsem. Nastrojili jsme se a jsme navždycky svoji, Eržiko…“

„Svoji…,“ tulila se k svému manželovi.

„Ale dělat jsem to neměl,“ zamračil se. „Nehodíme se k sobě. Jsi křehká jako květ a útlá. Já jsem neohrabaný, drsný chlap. Jsi zemanka, já bývalý poddaný, teď zbojník, kterému se zdá o šibenici a ne o štěstí a pěkném životě. Místo podušky mám pod hlavou kámen a přikrývám se oblohou. Po mém boku zůstat nemůžeš, ten drsný život by tě zničil.“

„Podívej se na mě, Andreji,“ rozesmála se Eržika a ukazovala na svůj drahocenný náhrdelník, náramky ze zlata a s drahokamy, prsteny, náušnice, jehlice a brože. Skvosty se na ní zaleskly jak oslepující střepy slunce. Jeho pozornost to blýskavé bohatství neupoutalo, opájel se jenom její krásou.

Zdála se mu čím dál krásnější.

„Podívej se na ty drahocenné skvosty! Jsi zbojník, Andreji Drozde!

Připrav mě o ně a už nikdy nemusíš dělat zbojníka. Prodám skvosty a budeme moci bezstarostně žít. A máme přece taky ruce, které dovedou pracovat! Zmizíme v nějakém vzdáleném městě a začneme nový život.“

Andrej Drozd se zahleděl na pochmurné hory, jimiž pronikal smutek blížícího se podzimu. Při představě nového života se mu zatočila hlava.

„Nikdy,“ vzkřikl tak zprudka, až se na něho Eržika ustrašeně podívala.

„Nemám právo na takové štěstí a nebudu ho mít, dokud mě přísaha váže k mým druhům, dokud nezneškodníme Alžbětu Báthoryovou. Opustit druhy v nedobojovaném boji by byla zrada.“

Ale Eržiku jeho odpor nezarmoutil.

„I tak to půjde, Andreji,“ usmála se nuceně. „Dokud nesplníš svou povinnost, počkám tam, kam mě pošleš. Věřím, že můj sen o novém životě se splní.“

„Musí se splnit, a to co nejdřív!“ rozohnil se Andrej Drozd. Všecko je hned jednoduché, když najde u Eržiky pochopení. „Boj, do kterého jsme se pustili, rychle dobojujeme, i kdybych měl zbourat celý čachtický zámek a hrad vlastníma rukama.“

„Andreji,“ upřela na něho prosebný pohled, „slib mi, že kdyby se stalo cokoli, ty nevztáhneš ruku na čachtickou paní, ty ji nezbavíš života.“

„Proč to ode mě žádáš? To ji máš tolik ráda, když mě chce připravit o život a tebe chtěla na celý život připoutat k muži, jehož nemiluješ? Řekni mi, Eržiko, jaké pouto vás spojuje? Proč si mohla s tebou dělat, co chtěla? Proč jsi byla kvůli ní schopna provdat se i za hraběte?“

Jeho otázky ji vyplašily, ale rozpaky zamaskovala. Přitulila se k němu a objala ho:

„Na nic se mě neptej, na nic! Jenom mi pověz, jestli mě miluješ, jestli mě hodně miluješ?“

„Hodně,“ objal ji mocnými pažemi.

„A miloval bys mě, i kdyby ses o mě dozvěděl nejstrašnější věc?“

„Mou lásku nemůže nic zničit.“

„Nepřestal bys mě milovat ani tehdy, kdybych nebyla přítelkyní, chráněnkou Alžběty Báthoryové, ale její dcerou?“

„Ani tenkrát! Nikdy!“

OBĚŤ, JAKOU TRESTNÁ LAVICE JEŠTĚ NEOKUSILA

Hrabě Nyáry se procházel po ložnici, prosycené opojnou vůní a naplněné tajemným šerem. Alžběty Báthoryové si ani nevšiml. Pociťovala svou bezmocnost tak, že jí bylo až k zbláznění. Ale ještě se nevzdala naděje na vítězství.

Najednou se hrabě Nyáry zastavil a znovu na ni mrazivě pohlédl, ale už na sobě nedávala znát, že jí nahání strach. Usmívala se a její oči se podivně leskly.

„Milý příteli,“ přibližovala se a vztahovala k němu ruce, „pojďte už konečně pohřbít naše nepřátelství, tím si jen otravujeme život.“

Výraz tváře hraběte Nyáryho se zjemňoval a bledá pleť začala rudnout, když ho Alžběta Báthoryová chytila za ruku. Měla horké ruce a pálil ho její dech, který ucítil na tváři.

„Pojď,“ hovořila přidušeně, její hlas prozrazoval touhu. „Přemohl jsi mou uraženou hrdost, můj vzdor. Zapřísahala jsem se, že tě zničím, když jsi za své návštěvy na mém zámku neoblažil láskou mě, ale mou služku.“

Táhla ho k posteli, ponořila se do nastlaných prachových peřin a strhla ho k sobě. Mlčky se na ni díval rozzářenýma očima a nevzdoroval její vůli.

„Dny a noci jsem přemýšlela, jak se ti pomstím za pohanu. A taky jsem se pomstila. Víš, co všechno jsem proti tobě podnikla. Ale nevíš, jak mi přitom srdce krvácelo. Překypovalo láskou i nenávistí. Ale lásku jsem zabíjela. Teď chci navždy zabít svou nenávist a milovat tě.“

Objímala ho a líbala, až mu to vyráželo dech.

Vtom se od ní odtrhl, vrhl zkoumavý pohled na ni, na postel i na skříňku u postele. Zamračil se. Stiskl rty, zaťal pěsti.

„Teď mi dokazuj svou lásku!“ zvolal, vytáhl ze skříňky blýskavou dýku a hodil ji do kouta. Byla to dýka z damascénské oceli a s rukojetí ze slonoviny. Za dávných časů ji své ženě spolu s pistolí věnoval hrabě Nádasdy, aby se měla čím bránit, kdyby byla napadena ve spánku.

Alžběta Báthoryová pohlédla na dýku, zabodnutou do podlahy. Dýka se ještě chvěla jako napjatá struna. Potom se na něho zuřivě vrhla a dlouhými prsty mu pevně sevřela hrdlo.

„Chcípni takhle, když jsi nestál o krásnější smrt!“ zachrčela.

Byla přesvědčena, že je silnější než on, a nepochybovala, že za chvíli jeho bledá tvář zesiná.

Ale sotva se dotkla jeho krku, prsty hraběte Nyáryho stiskly její bílá ramena a vypěstované nehty se zabořily do měkké pokožky, jako by tam vniklo deset ostří. Pronikavě ji to zabolelo a s úžasem pozorovala, jak se jí po ramenou kutálejí kapky krve jako rudé perly. Tlak jejích rukou chvilku po chvilce stále víc povoloval, až ruce z krku hraběte Nyáryho bezvládně spadly.

„Bestie,“ zasyčel, prudce ji od sebe odstrčil a seskočil z postele.

Vytrhl dýku, zabodnutou do podlahy jako hrozivý vykřičník, přiskočil k Alžbětě a opřel jí hrot dýky o rozhalenou hruď.

„Ani se nehni, nebo zahyneš právě tak, jako jsi chtěla zničit mě – po falešných objetích a polibcích. Jenomže tebe by smrt nezastihla zákeřně, zezadu .. .“

Při pohledu na jeho ledovou tvář se přímo dusila. Zlost, hněv a příšerný strach jí tvář úplně znetvořily. Byla v pokušení se nadzdvihnout, aby se dýka do ní sama zabořila, anebo si ji vší silou vrazit do prsou. Ale hned se zděsila této myšlenky, právě tak jako podezření, jestli ji teď hrabě pustí ze své moci živou.

„Zasloužila bys smrt,“ jako v mrákotách slyšela jeho hlas, „a to z mých rukou. Protože mě jsi chtěla znemožnit, zničit a nakonec zavraždit. Tu smrt ode mě dostaneš, ale ne přímo. Pošlu ti ji po katovi, ten si k téhle příležitosti nechá ušít nový šarlatový plášť, protože co svět světem stojí, neměl ještě tak vznešenou oběť. Ale bude ji mít, to ti přísahám!“

Odstoupil od postele, na níž Alžběta Báthoryová ležela zdrcena novou porážkou, strachem před hrozbami a obavami, co ještě zažije, než hrabě Nyáry zmizí.

„I kdybych měl deset životů,“ pronášel hlasem sršícím nenávistí, „a tebe až na sklonku toho desátého dostal na popraviště, nikdy nebudu mít pro tebe ani slova. Nezasloužíš si, abych se s tebou pouštěl do řeči. Očekávej ode mě jen činy. Jenom jedno ti chci ještě povědět o té příhodě v tvém zámku, na kterou bych byl už dávno a úplně zapomněl, kdyby se tobě nebyla tak nezapomenutelně vryla do paměti. Za tvou služkou, čachtická paní, jsem se nevypravil proto, že bych byl toužil po tobě a utěšoval se náhradou, ale proto, že jsem si její ženskosti a jejích půvabů cenil víc než tvých!“

Při těch urážkách se v ní krev jen vařila, ale mohla jen zatnout zuby a křečovitě zarývat prsty do peřiny, jako by to byl krk nejzarytějšího nepřítele.

Hrabě Nyáry se odmlčel.

I když v něm kypěla krev, procházel se po místnosti beze slova. Ozvěna jeho kroků bušila na její hučící spánky jako kladivo.

Za chvíli vstoupil do ložnice hajduk.

„Rozkaz jsme splnili, Vaše hraběcí Milosti, vězně jsme osvobodili.“

„Kolik jich je?“

„Jedenadvacet, Vaše Milosti. Osmnáct ženských a tři mužští.“

„Dobře, vyveď tuto ženu na dvůr.“

Na dvoře i před zámkem bylo plno lidí.

Čachtičané věděli, že v zámku nezůstal téměř nikdo, kdo by je mohl rozehnat, neodolali tedy zvědavosti, shlukli se u brány a vyvalovali oči.

Hajduk hrdě se vztyčenou hlavou vedl čachtickou paní. Ta kráčela vedle něho bledá, zaražená, vystrašená.

Hrabě Nyáry se rozhlížel po zástupu zvědavců. Cítil, že všechny oči se na něho upírají s obdivem jako na udatného drakobijce. Čachtickou paní nikdo nezkrotil tak jako on. V rohu dvora stáli vysvobození vězni. Jedenadvacet jich bylo. Tři mládenci, sedmnáct děvčat a stařena. Dívkám bylo mezi patnácti a dvaceti lety. Byly ale ztrhané, tváře měly bledé, oči zapadlé.

Některé z nich jako by byly drásány vlky, po celém těle měly drápance, na šatech se černaly krvavé skvrny. Hrabě k nim přistoupil. Počítal je a také v duchu uvažoval, kolik za ně může dostat od tureckého paši.

„Kdo jsi?“ zeptal se stařeny.

„Jsem Kalinová,“ odpověděla. Nevěděla, že stojí před hrabětem, o němž od zbojníků slyšela tolik dobrého. A že to byl on, kdo vystrojil svatbu, kde se měla veselit i s Magdou a Maryšou, kdyby je nebyli cestou chytili. Když zahlédla pokořenou paní, srdce jí zaplesalo radostí. Vycítila, že se tady pomáhá spravedlnosti.

„Slyšel jsem o tobě,“ při pohledu na její dobrotivou tvář se usmál úsměvem tak upřímným, jaký u něho byl vidět zřídka kdy. „Tvůj syn je můj přítel. Jsi svobodná, dám tě odvézt tam, kde už tě čekají a kde už jsi měla být.“

Stařena padla na kolena:

„Neprosím o svobodu pro sebe, ale pro svou dceru Magdu Kalinovou a její přítelkyni Maryšu Šútovskou.“

„I jim vrátím svobodu,“ odpověděl hrabě. A obrácen k vězňům dodal:

„Všichni jste svobodní, jen chvíli vás tu ještě zdržím. Ať mi každá dívka vylíčí, jak se sem dostala a co tu zažila.“

Čachtičané pospíchali blíž, aby jim neuniklo ani slovo. Ze dveří do sklepa právě vyběhl hajduk.

„S plněním rozkazu jsem se trochu opozdil, Vaše hraběcí Milosti,“ hlásil.

„Ten čertovský nástroj mi dal pořádně zabrat. Tady jsou důkazy, že jsem ho důkladně rozbil a zničil.“

A zamával v ruce hlavou železné panny, zploštělou a proraženou železným sochorem. V druhé ruce ukazoval plnou hrst kratších i delších nožů, na nichž se černala přischlá krev. Potom hodil hlavu i nože na zem a z kapes vytahoval spoustu blýskavých koleček a rozhazoval je kolem.

Představa železné panny vyděsila hlavně děvčata.

Některá omdlela. Alžběta Báthoryová stála nehybně jako socha. Pálila ji záplava nenávistných pohledů. Nejradši by na místě zkameněla.

A pak vysvobozené dívky vyprávěly o svých osudech.

Jednou, dvěma větami, které však byly tou nejtěžší obžalobou. Do zámku je přivábili nejsladšími sliby, anebo je přivlekli násilím. A místo dobré služby je uvrhli do vězení. Tam se o hladu a žízni třásly, kdy je odvedou do mučírny. Vědí o několika děvčatech, která tam odvedli. Ta se už nevrátila.

„A vy,“ zeptal se hrabě mládenců, „čím jste se provinili?“

„Naše milé nám zmizely,“ odpověděl jeden za všechny, „vydali jsme se tedy do zámku, ale k paní nás nepustili, hned nás spoutali a uvěznili.“

„Vidíte své milé mezi těmito děvčaty?“ zeptal se hrabě Nyáry.

Šest párů planoucích očí znovu přeletělo řadu děvčat. Zvedla se v nich stejná bolest a stejná touha po pomstě.

„Nejsou tu!“ zvolal jeden z mládenců a jako blesk přiskočil k čachtické paní. „Zničila jsi mi milou! Život za život!“

A už se po ní rozehnal zaťatou pěstí. Také jeho druhové přiběhli – hotovi paní pěstmi rozdrtit.

„Stůjte chlapci,“ zadržel je hrabě Nyáry. „Dělejte jen to, co vám rozkážu.“ Mládenci zklamaně poslechli.

Hrabě Nyáry k nim přistoupil a do napjatého ticha pravil:

„Nedovolil jsem vám svévolně na paní sáhnout, protože by vás neminul trest. Ale poskytnu vám možnost, abyste ji alespoň částečně potrestali za to, že vám zabila vaše milé.“

Paní vykřikla hrůzou, věděla, co ji čeká.

„Na můj rozkaz a na mou odpovědnost“ podíval se na paní ledovým pohledem, „ji připoutejte na lavici a naložte jí pětadvacet. A když se vám bude chtít, můžete i přidat.“

Čachtičané zajásali.

Jen služebnictvo ztuhlo. Uvědomilo si, že paní si zlost za svou novou veřejnou pohanu a zesměšnění vyleje na něm.

Mládenci přiskočili k Alžbětě Báthoryové a zuřivě ji chňapli, jako by ji naráz chtěli roztrhat na cucky. Zoufale sebou házela, kopala, ale když ji přivázali k trestné lavici nevzdorovala. Omdlela.

Diváci to sledovali se zatajeným dechem. Všechny oči se upřely na lavici jako na neuvěřitelný zázrak.

Vtom přistoupil k hraběti pacholek Jana Ponicena. Přiběhl do zámku udýchaný, a když viděl čachtickou paní na pranýři, přivázanou na lavici a připravenou k trestu, stál chvíli jako solný sloup.

„Vaše hraběcí Milosti, mám vám oznámit, že důstojný pán vás prosí, abyste laskavě poctil faru svou návštěvou.“

„Co se stalo?“

„Přišli tam hosté. Kastelán a Jan Kalina.“

„Dobrá, řekni, že za chvíli přijdu.“

Pacholek se sice obrátil k odchodu, ale zvědavost ho přemohla. U brány se zastavil a s otevřenými ústy hleděl na lavici, která už leccos zažila. Něco takového však ještě nikdy.

„Polejte ji,“ rozkázal hrabě Nyáry.

Přiběhl hajduk s putnou vody. Jeden z mládenců mu ji vyrval z rukou a celou ji naráz vychrstnul na omdlelou paní.

Probrala se, zavrtěla, začala sebou házet, jako by se s vypětím všech sil chtěla od potupné lavice odtrhnout.

Nejprchlivější z mládenců švihl do vzduchu lískovkou, až to zafičelo.

Čekal už jen na rozkaz, kdy má začít.

Kruh diváků se zužoval. Nikdo nechtěl propást ani nejslabší zasténání čachtické paní. Nikdo ji nepolitoval.

Mládenec se vší silou rozmáchl.

Hůl se mihla nad lavici a dopadla na tělo čachtické paní. Do napjatého ticha se tu a tam prodraly vzrušené výkřiky i zoufalý řev Alžběty Báthoryové.

Diváci zírali jako v horečce.

Tvář hraběte Nyáryho byla jako z kamene.

„Dost!“ okřikl mládence. „Odvažte ji!“

Mládenci poslechli, i když neochotně. Alžběta Báthoryová odvrávorala od lavice. Stála tu, oči sklopené k zemi, nohy se jí podlamovaly.

„Vaše Milosti,“ přistoupil k ní hrabě Nyáry s falešným lítostivým úsměvem. „Odpusťte, že jsem se spokojil s jedním jediným úderem, když jsem viděl, že už trest prvního mládence byste nepřežila. A mně je váš život vzácný, přeji si, abyste ho ukončila okázalejší smrtí.“

Zhroutila se na zem jako podťatá, Dora se bázlivě podívala na hraběte, přiběhla k ní, uchopila ji svýma silnýma rukama a odnášela do zámku.

Hrabě Nyáry se zahleděl na vysvobozené dívky a v jeho duši se odehrával boj lidského soucitu se ziskuchtivostí. Má podlehnout pokušení zpeněžit tahle utrápená, chvějící se stvoření u tureckého paši? Nebo je má pustit tam, kam se jim zlíbí, aby byly šťastné a měly radost ze života? Dívky k němu přicházely, klekaly, se slzami v očích mu děkovaly za záchranu, líbaly mu ruce jako dobrotivému otci.

Kolem srdce se mu rozlévalo příjemné teplo. Uvědomil si, že se neobvykle rozcitlivěl, dostal se do moci něčeho silnějšího, než je rozum, který přikazuje vytlouci zisk z každé situace.

„Vstaňte, děvčata,“ ozval se hlasem plným u něho neslýchané dobroty.

„Pospěšte si domů, dokud se nevrátí vojsko a dokud se pochopové čachtické paní za vámi nerozběhnou. Čachtičané vás jistě pohostí a dají vám všechno, co budete potřebovat, abyste se dostaly zpátky domů.“

Barbora stále hledala v zástupu lidí na zámku Pavla Lederera. Neviděla ho. Když však pohlédla na Magdu, vehnala se jí krev do tváře, probudila se v ní vzteklá lítost, že ta se taky zachránila.

Když se brána otevřela, Čachtičané ochotně odváděli děvčata do svých domovů.

„O vás,“ řekl hrabě Kalinové, Magdě a Maryše, „se postarám já. Můj hajduk vás odveze tam, kde jste měly být a kde už o vás jistě mají strach!“

Div nezavýskly samou radostí.

Před chvílí byly na prahu smrti a teď jdou na svatbu…

Dvůr se rychle vyprazdňoval. Hajduci znovu zavírali služebnictvo Alžběty Báthoryové. Ale teď už ho nebylo tolik jako při prvním rozkaze.

Několik služek a švadlen hraběte úpěnlivě prosilo, aby jim dovolil utéci.

Udělal to s největší radostí. Když byl dvůr prázdný, řekl hrabě Nyáry hajdukům, kteří čekali na další rozkazy:

„Dva tu zůstanete hlídat, aby nikdo neopustil zámek. Ostatní půjdou se mnou. Budou držet stráž před farou. A teď sem s mým koněm!“

Uháněl na faru, hajduci ho následovali. Před zámkem se ještě hemžily houfy Čachtičanů. Smekali klobouky a skláněli hlavy na pozdrav.

Doposud nikdo z nich s tak upřímnou úctou neobnažil a nesklonil hlavu před pánem.

18

Spojenými silami

PORADA NA FAŘE

Jan Ponicenus se nemálo podivil, když k němu na návštěvu přišel Jan Kalina s Mikulášem Lošonským.

Objímal je, jako by vstali z mrtvých.

„Kde jste nabrali tolik odvahy přijít do samé dračí jeskyně?“

„Teď si sem troufne i zbabělec,“ smál se Jan Kalina, „když hajduci a vojsko jsou pryč. Slídí po zbojnících, jenže ti si zatím odbývají svatební veselici. Nevrátí se dřív než za dva za tři dny. Dřív jim v hlavách nesvitne, že se dali pořádně napálit.“

Podle toho se hosté na faře také zařídili. Najednou byl na stole džbán vína a číše. Po těch dlouhých trampotách tam každý prožíval trochu štěstí i naděje na vítězství.

Ještě ani nestačili začít s vyprávěním svých zážitků, když Jan Ponicenus pohlédl do okna a oznámil:

„Už jde hrabě Nyáry!“

To jim trochu pokazilo náladu.

„Podniká obdivuhodné věci,“ poznamenal Mikuláš Lošonský, „ale nelíbí se mi. Něco má za lubem. Nespojil se s námi proto, že by litoval nešťastné dívky a Čachtičany. Musíme si na něho dávat veliký pozor.“

Stejnou obavu měl i Jan Ponicenus a Jan Kalina.

Hrabě Nyáry si s nimi potřásl rukama jako s nejlepšími přáteli.

„Vyprávěj nejdříve ty, Mikuláši,“ důvěrně poklepal kastelánovi na rameno, když zasedli za stůl a vyprázdnili číše, „co jsi všechno udělal ve Veľké Bytči?“

„Nic,“ odpověděl. „Jan Kalina na mě čekal za městem a já šel zatím k palatinovi. V zámku je všechno vzhůru nohama, chystá se tam svatba.

Vdává se palatinova dcera. Palatin mě přijal s radostí. Ale když jsem vyrukoval se svou prosbou, odbyl mě stručně: ,Příteli, počkej s tím. Pohovoříme si o tom po svatbě, budeš na ní vítaným hostem!‘ Na dvoře už zapřahali do jeho kočáru. Palatinovu tvrdohlavost znám, tak jsem zklamaně odešel.“

„To je chyba,“ uvažoval hrabě Nyáry. „Ale tam jsi stejně nic nemohl dokázat. Já také znám palatinovu tvrdohlavost.“

„Ale, Mikuláši,“ faráři nedala zvědavost pokoj, „zdá se mi, že mě chceš umučit. Prozraď už konečně, jak jsi tam v Piešťanech zahynul a jak jsi k naší radosti zase vstal z mrtvých?“

„Hodně neslavně,“ smál se kastelán. „Díky Fickovi jsem se nestal mučedníkem. Odvlekli mě na vranovský hrad, volně jsem se pohyboval, jenom odejít mi nedovolili. Žil jsem si tam jako malý král. Na Fickův rozkaz mě hostili, chovali se ke mně jedna radost. Až přišel Jan Kalina jako posel Alžběty Báthoryové. Jejím jménem žádal, aby mě propustili, protože dostal rozkaz mě odvézt zpátky do Čachtic.“

„To byl nápad hraběte Nyáryho,“ poznamenal Jan Kalina, aby nesklízel nezaslouženy obdiv.

„Obdivuji se bystrosti vašeho rozumu, Vaše Milosti,“ obřadně se ozval Ponicenus. „Přijměte můj dík za všechno, co jste udělal pro trpící a pronásledované.“

Hrabě Nyáry mávl rukou: „To nestojí za řeč. Jsem rád, že jsme se tu setkali. Doposud jsme bojovali každý na svou pěst, každý po svém. Tak se těžko dostaneme k cíli. Vy, pane faráři, jste zatím jen trpěl, chvěl jste se před novými zločiny vaší paní, strachoval jste se o život přátel, a jakmile jste se odhodlal k činu, hanebně jste ztroskotal.“

Farář zahanbeně sklopil hlavu.

„A co jsi udělal ty, příteli,“ neúprosně kritizoval kastelána. „Když ses v Piešťanech vyléčil a nabral síly, stačila jedna baba a jeden skrček, aby tě ve spaní zavinuli do plachty jako nemluvně. A kdo ví, dokdy bys hnil ve Vranově jako malý král, kdybych za tebou nevypravil Jana Kalinu.“

Kastelán div neshořel studem.

„A co vy, zbojníci, co jste udělali, Jane Kalino?” zabodával se do něho tvrdým pohledem.

„Všechno,“ sebevědomě odpověděl Jan Kalina, „co mohli vykonat lidé, kteří si musí dávat pozor na potupnou smrt.“

„A proto jste si většinou chránili vlastní kůži,“ ušklíbl se hrabě. „Tu a tam jste vytrhli několik děvčat z drápů těch, co přisluhovali Alžbětě Báthoryové. A to je všecko. To jí dělá jedinou starost: aby zvýšila počet svých služebnic a dávala jim větší odměnu, aby místo deseti děvčat, které zachráníte, přivlekli dvacet jiných. Co tedy chcete dělat v budoucnosti?“

„To, co dosud, ale ve větší míře. Budeme zachraňovat zlákaná i násilím přivlečená děvčata. Jistě jich méně zahyne v čachtickém podzemí, než by jich zahynulo, kdyby v lesích a na cestách nečíhali stateční chlapci, kteří nelitují nasadit vlastní život. Ale my nerozhodneme boj s čachtickou paní.

My jen budeme mírnit její zločinnost tím, že ji budeme zastrašovat a vysvobozovat nešťastná děvčata z její moci. Boj se rozhodne v zámku samém, a to smrtí Alžběty Báthoryové.“

„Kdo ji má usmrtit?“ Mikuláš Lošonsky vyslovil otázku za všechny ostatní.

„Ficko!“

Farář, kastelán i hrabě se zasmáli, ale hned zvážněli a s největším zájmem poslouchali.

„Ficko nenávidí Alžbětu Báthoryovou k smrti. Je to nenávist, která má v sobě něco přímo zvířecího. Mám o něm spolehlivé zprávy. Vím, že od chvíle, kdy ho nechala potupně zbít, stal se jejím nejzarytějším nepřítelem.

Zatím se mstí jen tak, že se všemožně obohacuje na její úkor. Oloupil ji o klenotnici. A okamžitě by zmizel, kdyby se mu podařilo zmocnit se mé sestry.“

„To jediné by se mi u té člověku nepodobné zrůdy mohlo líbit: má vkus.

Tvoje sestra je opravdu rozkošné stvoření. Vyrovná se jí jen tvoje snoubenka Maryša Šútovská.“

„Odkud je znáte?“ zeptal se překvapeně Jan Kalina.

„Sotva před chvilkou jsem měl tu čest seznámit se s nimi a nechat je odvézt z čachtického zámku na svatební veselí.“

Jan Kalina zbledl, když slyšel, že jeho nejmilejším zase hrozila smrt.

Když hrabě vyprávěl, jak zachránil děvčata, pochybnosti Jana Kaliny byly otřesené a důvěra zesílila.

„Fickovu nenávist,“ rozvíjel svůj plán Jan Kalina, „je potřeba jenom usměrnit, ještě víc ho poštvat proti paní a přesvědčit ho, že z vychytrale nastražené situace je její smrt jediným východiskem.“

„Kdo by ho mohl ovlivnit?“ napjatě se ptal hrabě Nyáry.

„Jen dva lidé. Moje sestra a přítel Pavel Lederer! Na jejich radu by smetl ze světa nejenom Alžbětu Báthoryovou, ale jako přídavek ještě i všechny přisluhovačky.“

Farář zalomil rukama:

„Chceš čisté a nevinné děvče učinit nástrojem vraždy?“

„Ne, to by mě ani ve snu nenapadlo. Vzpomněl jsem na to jenom jako na jednu z možností. Mám na mysli Pavla Lederera. Ficko ho pokládá za svého jediného a nejlepšího přítele. Co myslíte, že by udělal Ficko, kdyby přítel jedné noci přiletěl udýchán do jeho komory, vyrušil ho ze spánku a ohromil ho: ,Ficko, jsi ztracen! Paní ví, že jsi vykradl její klenotnici! Běda ti! Vyslechl jsem tajný rozhovor. Paní tě chce nechat uvrhnout do žaláře a mučit tě, dokud neprozradíš, kam jsi svou kořist ukryl! Zachraň se, dokud je čas! Zabij ji, jinak tě připraví o život ona!‘ “

„Výborně, můj mladý příteli!“ zasmál se hrabě. „Věřím, že by ji Ficko hned oddělal. Ale ne, o tom nemůže být ani řeči. Nezaslouží si takhle jednoduchou smrt.“

„Ne!“ zaprotestoval farář i kastelán.

„Proč nesouhlasíte,“ zeptal se Jan Kalina, „když jenom takhle můžeme Alžbětu Báthoryovou rychle zneškodnit?“

„Není dovoleno bránit zločincům dalším zločinem!“ prohlásil Jan Ponicenus s kazatelským zápalem.

„Tak raději strpíte,“ roztrpčeně zvolal Jan Kalina, „aby přibývalo křivd a tajných hrobů?“

„Zatím nám nezbývá nic jiného,“ řekl hrabě Nyáry. „Alžbětu Báthoryovou musíme pohnat před řádný soud. Jen tak se učiní spravedlnosti zadost!“

Jan Kalina zamračeně mlčel. Farář a kastelán s hrabětem souhlasili.

„A vy, zbojníci,“ obrátil se hrabě k Janu Kalinovi, „odedneška se starejte jenom o to, aby vás bylo stále více a abyste byli co nejsilnější. Obstarám vám i zbraně. A děvčata, která zachráníte, odvážejte do mého loveckého zámku.“

„Proč bychom je neměli pouštět domů, k rodičům a milým?“ podivil se Jan Kalina.

„Abychom potom, až se Alžběta Báthoryová dostane před soud, měli svědky pohromadě.“

Hrabě Nyáry měl s děvčaty jiný záměr. S tím se nemohl nikomu svěřit.

Chtěl zachráněné prodávat tureckému pašovi v Nových Zámcích jménem čachtické paní a získat tak proti ní nový důkaz. Jeho poslové měli od tureckého paši přinést vlastnoruční potvrzení, že toho a toho dne od zmocněnců Alžběty Báthoryové přijal tolik a tolik děvčat.

„Ale,“ pokračoval, „nezdržujme se podrobnostmi, o takových maličkostech se snadno dohodneme. Tak ty, Kalino, už víš, co máš dělat. A vy, pane faráři, budete i se svým přítelem kastelánem tady v Čachticich při každé vhodné příležitosti připravovat vzpouru, jak jsem vám to už při první návštěvě doporučoval.“

„Množství vojáků jakoukoli vzpouru znemožní,“ namítl farář.

„I regiment je možno zneškodnit lstí,“ řekl hrabě Nyáry s pohrdavým úsměvem. „Jakou lstí? Co nejjednodušší. Vinice slibují bohatou úrodu vína.

Sudy budou plné. Víme, že vojáci se o svá hrdla starají víc než o spasení duší.

Jednou večer mohou být Čachtičané trochu štědřejší, dopřát i vojákům vína, kolik se do nich vejde. Potom můžou chrápající ožraly spoutat, ozbrojit se jejich zbraněmi a zbojníci se svými spojenci se mohou stát pány situace.“

„Jaké následky by měla taková vzpoura pro Čachtice?“ strachoval se farář.

„Žádné,“ odpověděl hrabě Nyáry. „Nebyla by to ani vzpoura proti vojsku, ani proti králi, ani proti vládnoucím pořádkům, ale proti zločinci, kterého vrchnosti nechaly beztrestně páchat zlo.“

„A co vy, Vaše Milosti, jak se chcete podílet na našem společném boji?“

zeptal se Jan Kalina, podrážděný tím, že hrabě na sebe strhával velení, určoval každému povinnosti, ale neřekl, co míní vykonat sám a co chce riskovat.

„Budu dělat, co mi okolnosti dovolí,“ odpověděl s mírným úsměvem.

„A doufám, že mě nebudete považovat za neskromného, když vás ubezpečím, že vykonám víc než vy všichni dohromady. Vězte, že už za pár dní se v Čachticích nestane nic, o čem by se král Matyáš II. nedozvěděl, buď

přímo ode mě, nebo od mých spojenců u vídeňského dvora.“

„Proč neovlivníte palatina, když ten by mohl zakročit hned?“ ptal se Jan Kalina.

„Chci zničit Alžbětu Báthoryovou, ale ne sebe. Kdybych veřejně proti ní bojoval, poštval bych proti sobě její vlivné příbuzenstvo a přišel bych o palatinovu přízeň.“

„S palatinem si promluvím já,“ ozval se Mikuláš Lošonský. „Kdyby palatin váhal zakročit, král by na něho mohl dělat nátlak.“

„A promluvíte si s ním až po svatbě?“ ptal se s úsměvem Kalina. „To se tedy načekáme. Zatím každá svatba u Thurzů trvala alespoň rok.“

„Nemáme čas na popichování, přátelé,“ okřikl hrabě Jana Kalinu.

„Promiňte, musím už odejít. Úkoly jsme si rozdělili, víme, co máme dělat.

Jenom co nejusilovněji připravte vzpouru. Nepochybuji, že přemoci vojáky vínem, odzbrojit je a zmocnit se potom zámku i paní a jejího služebnictva, bude hračkou. Potom ať Čachtičané vypraví k palatinovi poselství v čele s Mikulášem Lošonským, který se tu bude stále zdržovat.“

„Můj přítel má zůstat tady, vystaven nástrahám a pomstě?“ polekal se farář.

„Ještě dnes,“ uklidnil ho Nyáry, „pošlete do zámku vzkaz, že kastelán, teď zbavený místa, bude na faře stálým hostem a že všichni jeho přátelé, které navštívil na útěku z Vranova, mezi nimi i hrabě Nyáry, budou vědět, kde ho hledat, kdyby zmizel. Ještě se o něho bojíte, pane faráři?“

„Už ne,“ odpověděl s ulehčením, ale hned ho přepadly nové obavy.

„A jaký osud stihne zbojníky?“

„Se zbojníky si nedělejte starosti, pane faráři,“ tvrdě odsekl hrabě, ale když na něj Jan Kalina upřel zpytavý pohled, hned se usmál. „Zbojníci nejsou kojenci, které by bylo potřeba chránit před každým větříčkem, jsou to, nebo to mají být chlapi na pravém místě. Kdo se dal na zbojničinu, nesmí mít choulostivý krk, musí se přátelit s oprátkou. Myslím však, že zbojníci, kteří se stávají neohroženými bojovníky za pravdu a spravedlnost, mohou počítat s jistou shovívavostí. A hlavně když jich bude hodně a když se dobrovolně podrobí vrchnosti, ušetří je vrchnost potupné smrti. Musí se však dát naverbovat do vojska. Nejvýš tak dva tři se budou houpat na šibenici, aby vzpurní poddaní nedostali chuť se bouřit dál.“

„A mezi těma dvěma třemi,“ usmál se trpce Kalina, „budu já s Andrejem!“

„Možná,“ odpověděl s úlisným úsměvem hrabě. „Není boje bez obětí.

Ale ty se mi líbíš, proto ti slibuji, že ti pomůžu, kdyby ti přece jen někdy hrozila oprátka.“

„Pomohl byste i Drozdovi?“ pochybovačně se zeptal Jan Kalina.

„Ne, pro něho jsem už vykonal dost. Udělal jsem ho nejšťastnějším člověkem na světě. Ať si teď chrání hlavu i štěstí sám. Nebo bych snad mohl zapomenout, že v boji o srdce Eržiky byl mým vítězným sokem?“ žertoval, ale trpký úsměv prozrazoval, že to říkal spíš vážně než žertem.

A už se také zvedl k odchodu.

„Souhlasíte s mým plánem?“

„Souhlasíme!“ odpověděl farář s kastelánem a Jan Kalina také projevil souhlas, ale jen naoko, slovy. Spřádal docela jiné plány.

„Moji poslové zprostředkují spojení mezi vámi,“ řekl hrabě na rozloučenou. „Na vás, pane faráři, spočívá největší břemeno. Když nesplníte svou povinnost, bude náš boj beznadějný! Musíte vzbouřit Čachtice!“

„Co to má znamenat?“ zvolal vtom farář. „Snad už tady nejsou pronásledovatelé?“

Všichni běželi k oknu, aby se přesvědčili, co se to objevilo za jezdce.

„To jsou palatinovi poslové,“ poznal je hrabě Nyáry podle modré uniformy. „Ale co tady hledají? Hej, chlapi, pojďte sem!“

Jezdci se přiblížili až k oknu, postáli tam a na otázku hraběte odpověděli, že svolávají svatební hosty do Veľké Bytče a že do Čachtic přijeli pozvat Alžbětu Báthoryovou.

„Je to velká hanba,“ rozhořčeně řekl Jan Kalina, „že ji ještě se vší úctou zvou do palatinova rodinného kruhu mezi takový výkvět země.“

„Ať,“ mávl rukou hrabě Nyáry, „na tom nezáleží. Ale příteli, pojď, dnes máme společný cíl. Po vzrušeném dnu bych se rád rozptýlil svatebním veselím.“

Za chvíli hraběcí kočár s rachotem ujížděl od fary.

Jan Kalina dlouho hleděl na zámek, nad nimž se proháněly mírné obláčky, zatímco v jeho duši zuřil vichr.

PALATIN A JEHO TAJEMNÍK

Palatin Juraj Thurzo pospíchal z Veľké Bytče do Prešpurku, aby tam vyřídil všechny důležitější zemské záležitosti a aby obstaral poslední nákupy na svatbu dcery Judity, která se vdávala za Andreje Jakušiče. Proto v Novém Mestě, kde si mezi cestou dopřál chvilku odpočinku, podrážděně odbýval posla. Posel z bůhvíjakých příčin nechtěl prozradit ani svoje, ani pánovo jméno. Ale když připomenul Čachtice, Alžbětu Báthoryovou a hraběte Nyáryho, palatin ho se zájmem vyslechl.

„Tak hraběti Nyárymu sebral zbojník před nosem nevěstu?“ rozjasnily se smíchem palatinovy modré oči, skryté pod hustými tmavými řasami, a hladil si bradku jako při nejlepší zprávě. „Slyšíš, pane tajemníku?“

Smál se i Juraj Závodský. Viděl hraběte Nyáryho právě tak nerad jako palatin a mnozí manželé. Byla jim proti srsti jeho věčná diplomatická zakuklenost, úzkostlivě skrývané záměry a bezohlednost, s níž zákeřně dobýval srdce dam nejlepší pověsti. Nejedno manželství jeho zásluhou vychladlo tak, že zůstávalo už jen manželstvím formálním, protože rozvody z náboženských a majetkových důvodů i z obavy před skandálem byly bílou vránou. I muži, kteří jinak byli schopni odpouštět svým ženám různé poklesky, jim nikdy nezapomněli, že podlehly svodům právě tohoto panáka.

„Jak se to děvče jmenuje?“ ptal se posla tajemník. Ani on, ani palatin si nemohli vzpomenout na jméno snoubenky hraběte Nyáryho.

„Eržika Príborská,“ odpověděl posel.

„Tvůj pán se tedy pohoršil,“ řekl palatin, „že se zbojník nejen opovážil zamilovat do zemanskéno děvčete, ale dokonce si je i vzít, a žádá, aby sňatek na můj zákrok zrušili, protože vyvolal velké pohoršení. Kdybych se s tou dívkou setkal, vyslovil bych jí uznání. Mně na jejím místě by byl také zbojník milejší než takový pán jako hrabě Nyáry.“

„Kdo tě poslal?!“ zpovídal posla tajemník.

„To nesmím prozradit.“

„Když tvůj pán tají svoje jméno,“ ozval se palatin, „pověz mu, že Juraj Thurzo nebere jeho poselství na vědomí!“

„To byl jistě posel hraběte Nyáryho,“ usoudil Juraj Závodský, sotva posel odešel.

„O tom jsem přesvědčen,“ usmál se palatin. „Ale, příteli, přece jen bych měl sto chutí zastavit se v Čachticích. Překvapuje mě to. Na zkrocení zbojníků a Čachtičanů, kteří jim nadržují, jsme poslali tři sta vojáků a v tamnějším kostele byla zbojnická svatba. Není to trochu podezřelé?“

„Je, pane, až moc,“ odpověděl Juraj Závodský, „ale nesmíme se zdržovat, každá chvíle je nám drahá.“

„Máš pravdu, ale mě to zajímá a slušelo by se, abych po dlouhé době navštívil vdovu po svém nejlepším příteli.“

S nemalým údivem pozoroval svého tajemníka, s nímž vždy vycházel přátelsky, jak krkolomně hledá různé důvody, proč nemusí v Čachticích zastavovat.

„Znám tě, Juraji, jako vlastní dlaň,“ palatin pohlížel na tajemníka zkoumavě, „nemůžeš mi tedy zatajit, že se bůhví proč nechceš setkat s Alžbětou Báthoryovou. Všiml jsem si, že ses usilovně snažil, aby její jméno zmizelo ze seznamu pozvaných hostí, a když jsem s tím nesouhlasil, žádal jsi ode mě neslýchanou věc: abych při svatbě zůstal bez tebe, protože se prý chceš vydat do Francie. Chtěl jsi, abych se na několik měsíců obešel bez tebe, bez své pravé ruky. Řekni mi, co přede mnou tajíš?“

Palatinův hlas zněl panovačně jako vždy a bystré oči se zkoumavě upíraly na tajemníka.

„Nežádejte ode mě, pane,“ odpovídal tajemník v rozpacích, „abych vám odhalil jediné, ale nejmučivější tajemství svého života. Bojím se, že byste své dobré mínění o mně změnil, že byste mě už neuznal hodným své laskavosti a přízně.“

„Dobře, milý tajemníku,“ usmíval se palatin. „Zachovej si své tajemství.

Ale ubezpečuji tě, že není záležitosti, pro niž bych neměl pochopení a která by mohla změnit moje mínění.“

Tajemník odpověděl palatinovi vděčným pohledem.

„Dovolte, pane, abych vám podal zprávu o dosavadních přípravách na svatbu.“

„Jen s tím počkej, to zařídíme cestou!“

Když nasedli do kočáru, stanul před palatinem v uctivé vzdálenosti kapitán hajduků z jeho doprovodu, postavil se do pozoru a očekával rozkaz, kam mají zamířit.

„Do Čachtic!“ zvolal palatin a lišácky mrkl na tajemníka.

Usmál se, když zpozoroval, jak Juraj Závodský strnul, a hned dal kapitánovi jiný rozkaz:

„Ne do Čachtic, do Piešťan!“

Palatinu Thurzovi nebylo ještě ani pětačtyřicet let, ale s bradkou a s čelem téměř stále zachmuřeným vypadal o hodně starší. Předčasně zestárl, protože od mládí žil velmi bouřlivě. S většími či menšími přestávkami po celá dvě desetiletí bránil vlast proti rozpínavým Turkům. Boje pohltily jeho mládí. Poháněla ho touha po vítězství a slávě. Nepřestal bojovat ani po uzavření příměří s Turky. Jen bojiště se změnilo. Neustále hnán touhou po činech a po úspěších, ocitl se na politickém kolbišti. Před rokem dosáhl hodnosti palatina. Svou přímou povahou, zvykem pohlédnout nepříteli do tváře a bez váhání na něj udeřit, když je to potřeba, zvítězil nad sterými osidly, která mu úlisní konkurenti připravili, aby ho potopili. Na tom, že pevně udržel svou pozici, měl nemalou zásluhu jeho tajemník. Tajemník sám byl také člověk přímé a otevřené povahy, pokládal však za svou povinnost sledovat klokot čarodějnického kotle diplomacie a politiky a vždy včas varovat svého pána před zákeřně chystanými nástrahami.

Palatin si uvědomil, co pro něho znamená, proto k lásce přibyl i respekt.

Juraj Závodský byl jediným člověkem, který svým taktem uměl působit na jeho povahu. Ta totiž neznala střední cestu. Palatin měl buď veselou, rozvernou náladu, nebo byl zamračený, popudlivý, tvrdý a nechával se strhnout k činům, kterých později upřímně litoval. Juraj Závodský ho uměl často jen pohledem nebo slůvkem zvrátit z této krajnosti na střední cestu nebo do druhého extrému, do nakažlivě dobré nálady, v níž si získával oblibu a sympatie. Tehdy z něho dobrosrdečnost a dobrota přímo vyzařovaly a odzbrojovaly každého, kdo se k němu přibližoval se zákeřnými úmysly. Proto si palatin přál, aby tajemník byl vždy a všude s ním. Přestávalo být frází, že je jeho pravou rukou.

„Nuže, poslouchám, Juraji,“ ozval se palatin, když kočár s rachotem projížděl ulicemi Nového Mesta, kde se to hemžilo nadšenými občany.

Juraj Závodský si rozložil na kolenou zápisky a referoval:

„Na nákup šperků, látek, šatů a nábytku je dohromady určeno osm tisíc sedm set zlatých. Většinu z toho už nakoupili ve Vídni. Zbývá obstarat jenom drobnější věci.“

„Nešetřit, Juraji, nešetřit, ať je se mnou Judita spokojena a ať každý vidí, že Juraj Thurzo nekouká na groš, když se mu vdává milá dcera.“

„Spanilé slečně Juditě jsem prozradil jenom polovinu z toho, co jí vaše štědrost dopřála, a již nad tím byla u vytržení. Roztancuje se radostí, až uvidí, že dostane všeho mnohem víc, než čekala.“

Palatin si spokojeně pohladil bradu a přál si už co nejdřív uvidět výbuch Juditina štěstí.

„Na kuchyň, na nákup potravin,“ pokračoval tajemník, „bylo určeno pět set zlatých. A to na nákup koření, rýže, muškátových oříšků, skořice, mandlí, fíků, cukru, hrozinek a jiných lahůdek. Panství ať zaplatí na svatební útraty tisíc zlatých.“

„To je málo,“ přerušil ho palatin. „Nařiďte jím o pět set zlatých více.“

„O pět set více,“ poznamenal si tajemník. „Tři panství, oravské, lietavské a bytčanské, musí dodat: šedesát krav, čtyřicet volů, sto čtyřicet telat, tři sta padesát beranů, dvě stě vepřů, tisíc slepic, čtyři sta hus, šest tisíc vajec, šest set křepelek, čtyři sta zajíců, třicet srn, tři tisíce pstruhů.“

„Divočáky nám dá Pán Bůh,“ rozesmál se palatin, „jen aby byl štědrý!

A co moji poddaní?“

„Bylo jim uloženo platit daň, a to poddaným oravským, lietavským a bytčanským, sedm set padesát zlatých, přihnat čtyřicet krav, sto sedmnáct telat, sto padesát šest beranů, sto šestnáct vepřů, třicet srn, sto osmdesát osm zajíců, pět set třicet křepelek, čtyři sta padesát kapounů, sedm set sedmdesát slepic, čtyři sta dvacet hus, pět tisíc čtyři sta vajec, sto hlavatek, dva tisíce tři sta pstruhů, deset vozů ovsa, třicet šest vozů sena.“

„Ať moji správci rozhlásí,“ ozval se palatin, „že od poddaných požaduji ode všeho dvojnásobné množství.“

„To není možné, pane,“ odporoval tajemník. „Pokud jde o poddané, už to, co jim zatím bylo nařízeno odevzdat, je pro ně příliš mnoho.“

Vzpomínal na ubožáky, kteří v bytčanském zámku před ním padali na kolena a tolik prosili, aby od nich nežádal ani denár, protože peníze už měsíce neviděli, a aby jim nebral poslední kravičku, jejich jedinou živitelku.

„Nechápeš mě, příteli,“ smál se palatin. „Přikážeme jim odevzdat dvakrát tolik, ale potom oznámíme, že polovina se jim odpouští, ať mají radost!“

Juraj Závodský se trpce usmál. Nezapomněl na Závodí, na svou rodnou vesnici, kde jako chlapec viděl zblízka život poddaných, věčně se lopotících, otrhaných a hladových. Měl pro bídu pochopení, protože jeho rodiče, chudí zemané, ji také okusili. Kdysi jako chlapec bezmocně zatínal pěsti nad ožebračováním chudáků. A teď, když on sám se vysoko vyšvihl, ale nemohl jim pomoci, jak by chtěl, bylo mu ze všeho smutno.

„Nelíbí se mi, pane tajemníku,“ zazlíval mu palatin, „že znovu a znovu projevuješ hříšný nepanský soucit s poddanými, kteří poslouchají jen tehdy, když dřou přitisknuti k zemi a jsou skrz naskrz závislí na svém pánu.“

Juraj Závodský mlčel.

„Ale chci se ti zavděčit, příteli,“ blahosklonně řek palatin, „kvůli tobě odpustím chudákům peněžitý příspěvek na svatební útraty. Škrtni těch sedm set padesát zlatých. A jak se postarali o naše čtvernohé hosty?“

„Sena, slámy a ovsa už svezli do Bytče takové množství, že toho tam tolik ještě nikdo nikdy neviděl. A stále přijíždějí nové a nové vozy.“

„A co kuchyně? Neudělá nám hanbu?“

„Ne, pane. Najali už dvacet kuchařů a pekařů, znamenitých mistrů svého oboru.“

Juraj Thurzo se opájel představami svatebního veselí. Bude tam výkvět celého království i zástupci panovníků a knížat z cizích zemí. Také Juraj Závodský myslel na svatbu a bál se setkání s Báthoryovou.

Nebyli ještě ani za Melčicemi, když vůdce palatinova doprovodu zpozoroval, že se od Váhu zvedá mračno prachu. Rozeznával v něm větší množství jezdců.

Palatin rozkázal, aby průvod zastavil.

Zprvu se zdálo, že je to tlupa zbojníků, nebo nedejbože loupeživých Turků. Proto kapitán rozkázal hajdukům, aby se připravili k boji. Ale brzy zjistili, že to jsou vojáci a hajduci a že průvodu nehrozí nebezpečí. Byli to ti, kteří se vydali pronásledovat zbojníky. Koně měli zpocené a všichni byli pokryti šedivým prachem.

Palatin vystoupil z kočáru a se zájmem pozoroval přijíždějící jezdce. Velitel vojska ho poznal, postavil se opodál, jako by úctou zkameněl, a rozkázal vojákům vzdát palatinovi čest.

Na palatinovu otázku začal ostýchavě vyprávět, jak bez chvíle oddechu pronásledovali zbojníky za Váhem. Kamkoli se přihnali a zeptali se, jestli tam zbojníky neviděli, všude jim ochotně odpověděli, že ano, prý tam a tam. Tak se nakonec dostali na Ptačí vršek. Zbojníky nezastihli ani tam, ale jakýsi člověk jim zase poradil, kde je mají hledat. Prý na Panské Javorině. Tu Fickovi něco blesklo hlavou a jako šílený se na chlapa vrhl: „Mluv pravdu, je-li ti život milý!“ Chlap se dlouho všelijak vykrucoval, ale když ho Ficko začal škrtit, vyrukoval s pravdou. Zbojníky neviděl. Hajduk ho s hromadou dalších sluhů hraběte Nyáryho rozvezl po okolí. Jemu přikázali, aby se potloukal kolem Ptačího vršku a kdyby tam viděl vojáky, měl jim povědět, že potkal zbojníky na Panské Javorině. Napálení vojáci a hajduci ho zbili k smrti a pak na rozkaz svých vůdců uháněli zpátky do Čachtic.

„A jestlipak víte, jaké překvapení vás v Čachticích očekává?“ ptal se tajemník kapitána. „Byla tam sice svatba, ale jiná, než se myslelo, a není tam žádná svatební hostina, protože Andrej Drozd unesl svou ženu Eržiku do hor.“

To všechny ohromilo. Ficka nejvíc. Zaklel a zaskřípal zuby.

„Kdo jsi?“ zeptal se palatin Ficka, který ho upoutal svým zjevem a vzteklým výbuchem.

Ficko se nikdy v životě neocitl v blízkosti takového pána, proto se v první chvíli nezmohl na odpověď. Marně napínal rozum, aby správně a moudře odpověděl. Nakonec vykoktal:

„Jsem Ficko, věrný sluha čachtické paní Alžběty Báthoryové.“

„Že jsi sluhou, to ti věřím,“ smál se palatin, protože rozpačitý Ficko byl hrozně směšný, „ale věrnost z tebe nekouká. Ani rozum. A tak se mi zdá, že nikdo z vás nemá kouska filipa, když vás tak napálili. Doufám, že zmoudříte a zbojníky co nejdřív pochytáte. Jedeme!“

A palatinův průvod se pohnul.

„Pane tajemníku,“ ozval se palatin, „pověřuji tě vyšetřením čachtických událostí. Jsem přesvědčen, že ta záhadná zbojnická svatba bude znamenitou historkou pro pobavení našich svatebních hostů.“

POMSTÍT SE, POMSTÍT!

Pavel Lederer odcházel od tajného vchodu pod hradem celý zoufalý. Jak ty nešťastnice zachránit?

Potloukal se křížem krážem jako náměsíčný, až se konečně ocitl na novomestské silnici.

Ani nechtěl věřit svým očím, když tam najednou potkal Barboru Repášovou.

„Kde se tady bereš?“ zaradoval se. „Jak ses vysvobodila?“

Neočekávané setkání ji také náramně překvapilo, ale bázlivá radost, která v ní na chvíli vzplála, po jeho otázkách hned zase zhasla.

„Tak ty tedy víš, že mě chytili a uvěznili. A potkávám tě tady, daleko od hradu...“

„Barboro!“ zvolal, ale ona nevycítila výčitku, chvějící se v jeho hlase.

„Byly tam zavřené i jiné, které jsou ti milejší, Pavle. Vím, že kdybys to byl věděl, nepotkala bych tě tady. Byl by ses odvážil dobývat do podzemí.

Vím, že rád zachraňuješ ženské…“

„I Magda s matkou a Maryšou je na svobodě?“ vzrušeně jí skočil do řeči.

„Ano, ty také. I Magda…“

Tak se mu ulevilo, že teprve po chvíli vycítil ostny jejích odpovědí, když se na něj mrazivě podívala a pevně bez ohlédnutí kráčela dál.

Byl v pokušení úpěnlivě na ni zavolat, rozběhnout se k ní, objímat ji, líbat, dokud z ní nespadne ledový krunýř, do kterého se před nim zahalovala.

Ale vzdor přemohl pokušení. Vrhl za ni hněvivý pohled, obrátil se a zamířil do Čachtic.

Už cestou se dozvěděl všecko, co se v Čachticích odehrálo.

V zámku to vypadalo jako po pohromě. Služebnictvo postávalo v hloučcích na dvoře, vzrušeně přetřásalo události a bázlivě očekávalo rozkazy.

Ale marně. Paní se neobjevila. Zavřela se v ložnici s Majorovou.

Hodiny ubíhaly, ale paní se stále neukazovala, jako by se zaživa pochovala.

Už se stmívalo, když se pronásledovatelé zbojníků vraceli s nepořízenou.

„Povídej, Pavle, co se stalo?“ přiběhl Ficko k Pavlovi Ledererovi hned, jak ho spatřil.

„Magdu vysvobodili?“ vyskakoval překvapením a zlostí. A hned běžel za Eržou do čeledníku a zkopal ji a zbil, ani neposlouchal její výmluvy, že to nebyla ona, kdo přivedl Magdu do žaláře.

Byl celý zpocený a námahou odfukoval, když se vrátil.

„Takhle by ses měl odměnit i hraběti Nyárymu za to, že ti Magdu vyfoukl před nosem, když už jí sem proti tvé vůli přivlekli,“ dráždil ho Pavel Lederer.

Vztekle zaskřípal zuby a jen taktak se nevrhl na Doru, která se mu pošklebovala, že tak slepě a hloupě naletěl zbojníkům.

„Anně je v jámě samotné smutno, chceš se k ní dostat?“ řval na ni. Hned zkrotla, a aby se mu zavděčila, řekla, že ví, kde je zbojnická svatba.

„Kde?“ zeptal se dychtivě.

„Povím ti to, ale jenom když se mě zeptáš trochu přívětivěji. Copak jsme nepřátelé?“

Sotva se to dozvěděl, hned skočil na koně.

„Půjdu s tebou, Ficko!“ nabízel se mu polekaný Pavel Lederer.

„Jdu sám!“ odbyl ho Ficko.

Ale Pavel se hned uklidnil. Byl přesvědčen, že Ficko sám na takovou přesilu nestačí. Zámek si bude moci jenom prohlédnout. A půjde mu o kůži, jestli ho zbojníci spatří. A ze srdce mu přál, aby ho načapali.

Alžběta Báthoryová, zdrcená veřejnou pohanou, proležela v ložnici několik hodin jako mrtvá. Majorová seděla u její postele tiše, sotva se odvažovala dýchat. Paní se ani nepohnula, ale krev v ní vřela, že z toho div nezešílela, a v hlavě se jí až k prasknutí honilo množství nejukrutnějších plánů, jak se pomstít hraběti a té zbojnické havěti, jak ukázat celému světu, že nikdo jí nemá co rozkazovat a nikdo ji nezastraší.

Protivníci nad ní zvítězili, tak ji pokořili, že se jí směje poslední pasák od prasat. A když se neodváží nahlas, tak alespoň do dlaní.

Ale nikdo se v Čachticích smát nebude, nikdo se tady už neodváží smát!

Faráře s celou tou jeho tlupou z Čachtic vyžene. Hladové psy na něj poštve a na jeho místo zavolá katolického pátera. Ba ne, nevyžene, tak snadno mu to neprojde. Jako kacíře ho nechá před kostelem upálit! Přestoupí na katolickou víru s celým svým poddanstvím. Katolíkem se bude muset stát v Čachticích a ve všech obcích každý, kdo nechce, aby ho zničil její hněv a pomsta.

Zbojníky nechá pověsit na čachtickém náměstí a tři dny a tři noci budou viset, aby si každý pamatoval, jaký trest stihne toho, kdo se proti ní postaví.

Matky, ženy, sestry a milé zbojníků budou muset tři dny a tři noci zůstat pod šibenicí, dokud je hlad, žízeň, hrůza a žal neusmrtí, ona sama se o to postará.

Hraběte Nyáryho musí dostat do své moci, kdyby jí to mělo stát polovinu jmění! Po kouscích mu bude uřezávat ostrý jedovatý jazyk, vyloupne mu falešné oči a za jeden úder mu nechá naložit tolik, až na potupné lavicí vypustí svou podlou duši. A ještě potom, když už mu vychladne tělo, nechá mu sto ran vysázet na paty, aby každý viděl, že ani jeho smrt není schopna ukojit její hněv a touha po pomstě nezhasne ani tehdy, když nepřítel už leží na márách.

Už nebude shánět děvčata v dalekých krajích a draze za ně platit. Poddaní zplodili z její milosti děvčat dost. Děvčata poddaných nechá povolat do zámku. Má právo rozhodovat o nich stejně jako o stádech svých ovcí.

Běda, stokrát běda tomu, kdo by se jen slůvkem proti ní ozval!

A Eržika! Tak ji měla ráda, jako nikoho na světě. A jak se jí odměnila?

Ta zmije ji uštkla přímo do srdce. Pověsila se na krk zbojníkovi a vděčně líbala lotra, který jí připravil takovou hanbu!

Ale to si odpyká, strašlivě odpyká.

Mastičkářka se vyděšeně schoulila vedle postele. Pokradmu pozorovala paninu tvář, jak ji znetvořuje příval vzbouřených vášní, jak zatíná pěsti, hrozí jimi a do krvava si hryže rty.

A když vyskočila z postele, běhala po pokoji jako šílená, rvala si vlasy v bezmocném vzteku, že se teď hned nemůže pomstít, Majorová se přikrčila ještě víc.

Pohled do zrcadla přetrhl nitě pomstychtivých plánů Alžběty Báthoryové a dal jejím myšlenkám docela jiný směr.

Ze zrcadla na ni hleděla cizí, ztrápená tvář se zapadlýma očima a s vrásčitým čelem, se žlutavou pletí, ovinutá střapatými vlasy. Jako by nevěřila svým očím, přisála se k zrcadlu, až se ho čelem a nosem dotýkala, až se zamžívalo jejím dechem.

Vykřikla.

Ano, to je její vlastní tvář, vichřicí vášní ztrhaná k nepoznání, a tady, na čele, kolem očí a úst, se hloubí množství vrásek.

Shazovala ze sebe šaty. Zkoumala v zrcadle svoji hruď, ruce, boky, stehna.

V návalu zoufalství třískla pěstí do zrcadla. V tisíci střepech se vysypalo z rámu na koberec.

Rozbila svůj obraz, ale i nadále ho pořád viděla před sebou. Ne, to nemůže být ona. Její hruď nemůže být takhle zvadlá a ta ramena, zaokrouhlená množstvím tuku, přece nemohou být její! A to je její pas, co se začíná vyrovnávat s boky a volá po korzetu? A to jsou její boky, co se tak měkce rozlévají a ztrácejí pevné formy? A jak se stehna příšerně třesou! Na jednom se černá skvrna jako motýl smrtihlav.

Opět si uvědomila, že nezadržitelně stárne.

Vynořil se jí v mysli Juraj Závodský. Jediný muž, kterého opravdu milovala, toužila po něm, a kvůli němuž chtěla oplývat krásou, aby ho mohla oslnit a milovat láskou, která všechno spaluje. Ne, takhle lásku ztraceného milence nezíská. Je jako strom na podzim opadalý, je jako zvadlá louka, na které je jediným hostem smutně fičící podzimní vítr s krákavými vranami.

Podlomená tímto poznáním klesla na koberec, posetý třpytivými střepy zrcadla, a zmítala se v zoufalém pláči.

Proč má žít?

Majorová byla už k smrti vystrašená a třásla se po celém těle, když viděla, jak se paní úplně nahá chvěje na koberci v záchvatu pláče. Byla přesvědčená, že špatně dopadne, když si jí paní všimne. Na ní si vyleje zlost…

Neslyšně vstala a jako stín se kradla ke dveřím. V nich viděla svou jedinou záchranu.

Ale běda! Zapomněla, že paní zamkla dveře a klíč vytáhla. Cvaknutí kliky vytrhlo Alžbětu Báthoryovou ze zoufalství. Vyskočila. Pouhý pohled na mastičkářku, stojící u dveří jako solný sloup, ji přiváděl do nepříčetnosti.

Skočila k ní jako smyslů zbavená a chytla ji za krk. Oči jí hořely, chrčela:

„Tak, ty podvodnice! Chceš zmizet, utéci zaslouženému trestu? Trest tě nemine, nemysli si, ty lhářko, šarlatánko! K čemu byly tvoje recepty, masti, odvary a zaříkadla, co tvoje rady, koupele z vonných bylin a dívčí krve? Nejenže mi nevrátily půvab a krásu, ale ani nezastavily stárnutí! Teď tě zaškrtím!“

Mastičkářka lapala po dechu. Ze všech sil sebou házela, aby se vysvobodila.

„Slitujte se, Milosti!“ volala zoufale. „Dám vám radu nade všechno účinnou, kterou jsem se dosud neodvážila vyslovit.“

„Čert ti našeptává novou lež a nový podvod,“ zasyčela na ni paní. „Už ti nevěřím! Zhyň!“

NOVÝ RECEPT

Mastičkářka se loučila se životem. V tom Alžběta Báthoryová vyděšeně pohlédla na její tvář, znetvořenou smrtelnou úzkostí a výbuchem záhadné zlosti.

Viděla, že chce něco povědět, proto jí trochu uvolnila krk.

„Dobře, ať zemřu,“ zaskřehotala mastičkářka, „ale věz, paní, že do roka a do dne zahyneš!“

Hleděla na strašnou tvář a probouzela se v ní hrůza. Pevně sevřené prsty sklouzly z tenkého scvrklého krku a mastičkářka ulehčeně vydechla. Zdálo se jí to neuvěřitelné, ale cítila, že se zachránila.

„Vždy jsem usilovala o vaše dobro, Vaše hraběcí Milosti,“ hovořila už krotce, „a vy se mi chcete takhle odměnit. Jen mě zabte, tady mě máte, ani se nebudu bránit. Ale tím vyřknete ortel také nad sebou. Ještě dnes se vám celé tělo osype ohyzdnou vyrážkou, zchromnete a nevstanete z postele po celý rok, dokud vás smrt nezbaví muk!“

Alžběta Báthoryová mastičkářce po dlouhá léta věřila. Teď strnula a litovala, že se nechala ztrhnout hněvem a vystavila se nebezpečí, že mastičkářka svou tajemnou moc obrátí proti ní.

„Nezabiji tě,“ odpověděla. „Chci vyslechnout tvou radu. Ale jestli mě oklameš, zabiji tě, i kdybych tě pak hned měla následovat v cestě na onen svět.“

„Nikdy jsem vás neoklamala, Vaše hraběcí Milosti. Jestli se některá rada neosvědčila, nebyl to podvod, ale omyl. Jsem člověk, omylný tvor. Jestli se mnou nejste spokojená, s lítostí zmizím, hledejte si lepší rádkyni!“

„Chci vyslechnout tvou radu. Chci vědět, proč nebyly krvavé koupele k ničemu, proč mi panenská krev nevrátila mládí, proč mě nezachránila před stárnutím?“

„Bojím se odpovídat. Ale vím to a znám taky pravý recept.“

„Mluv!“

„Krvavé koupele se neosvědčily,“ hovořila přitlumeně, téměř šeptem, „protože to nebyla krev, která by vás byla hodna a která by na vás mohla účinkovat. Byla to obyčejná krev bůhvíkde pochytaných děvčat z nejnižších rodů. Na vás by mohla jedině zapůsobit modrá krev!“

„Modrá krev!“ zvolala ohromená paní.

„Modrá krev se dá obnovovat zase jen modrou krví!“

Vtom mastičkářka zpozorovala, že na skříňce leží klíč, směle ho zvedla a otevřela si dveře. Odcházela. S paní, ve které se probouzel nový život, se loučila klidným, sebevědomým způsobem.

„Po jaké době se projeví účinek modré krve?“ ptala se Báthoryová. Už vymýšlela nový plán.

„Po měsíci, po dvou,“ odpověděla mastičkářka a zmizela za dveřmi.

Když paní osaměla, už to nebyla zdrcená žena, už před sebou viděla lepší budoucnost.

Oblékla se a vyšla z ložnice.

Dora ji bázlivě oznámila, že dva páni už dávno trpělivě čekají na přijetí.

„Nechci nikoho vidět!“ odsekla jí Alžběta Báthoryová.

„Páni jsou z Veľké Bytče,“ připomněla Dora.

„Od palatina?“ paní zbledla.

„Ano, od palatina.“

Roztřásla se strachem.

Očernil ji někdo před palatinem, strhl na ni jeho pozornost a hněv?

„Hned je přiveď!“ rozkázala.

Ne, palatina na ni nikdo nepoštval. Vždyť ji poctil pozváním na svatbu.

S rozzářenou tváří ubezpečila posly, že určitě přijede. Nabídla jim svoje pohostinství, aby se do rána nebo dokud jim to povinnost dovolí, cítili pod její střechou jako doma.

Potom vyšla na dvůr a svolala služebnictvo. Obklopilo ji a trnulo přitom strachem. Ale k jejich největšímu překvapení se chovala, jako by se nic nestalo. Jen nad jejím příkazem si všichni lámali hlavu. Měli dát do pořádku hrad, aby se tam dalo bydlet. Odstranit z mnoha sálů prach desetiletí, doplnit zařízení novými kusy nábytku a novými koberci. S prací je potřeba si pospíšit, aby do konce října bylo všechno hotovo.

V temném pozadí spatřila hajduky. Báli se přistoupit blíže.

„Tak lovci zbojníků se už vrátili?“ zeptala se hlasem, při němž hajduci ožili, protože poznali, že teď snad vyváznou se zdravou kůží. „A kde je Ficko?“

„Ať od téhle chvíle nikdo nic nepodniká na vlastní pěst,“ prohlásila, když jí odpověděli, že Ficko šel na svatbu. „A až se vrátí, ať se hned u mě hlásí.“

Ficko se vrátil až k ránu. Takovým způsobem a tak zřízený, že by byl v celém zámku vyvolal hromový smích. Ale obyvatelé zámku ještě spali.

Ficko byl přivázán ke koni tak, že se mu klimbal podle ocasu jako neforemné zavazadlo, tvář měl napuchlou a vyčnívaly z ní větší i menší boule, hrající všemi barvami.

Kůň se zastavil před zámečníkovou komůrkou.

Pavel Lederer zrovna vstával. I když zpozoroval ubohého jezdce, nepospíchal mu na pomoc. Vyběhl teprve tehdy, když se kůň přitřel ke zdi a Ficko kopl do okna.

Pavel Lederer vyběhl. Bylo mu do smíchu, ale tvářil se vážně a lítostivě.

„U sta hromů, že tě ale ti lotři zřídili, Ficko!“ hrál pohoršeného. Odvázal Ficka a ten padl na zem jako hnilička.

„Rychle, Ficko,“ pomáhal mu na nohy, „ať tě nikdo nevidí.“

Džbán vody, který měl zámečník na stole, vypil Ficko jedním douškem a postěžoval si:

„Špatně jsem pochodil, moc špatně.“

Sotva se přiblížil k zámku, hajduci ho spatřili, chytili a předvedli před hraběte Nyáryho. Ten přikázal hajdukům, aby Ficka odvedli mezi zbojníky.

„Vyskočili od stolu jako čerti,“ skřípal zuby Ficko, „nahrnuli se kolem mě a hráli si se mnou jako kočka s myší. Závodili, kdo umí nejlíp fackovat.

Musel jsem jim nastavit tvář, jinak by mě byli roztrhali. Div se nezblázním pomyšlením, že i ženské se mi smály, div se nepopukaly. I Magda… Ale běda vám, zbojníci, nic vám nezůstanu dlužen!“

„Těžko si to s nimi vyřídíš, paní přikázala, že nikdo nesmí nic podnikat na vlastní pěst.“

„Budu si dělat, co chci, nikdo mi nebude rozkazovat. A věř mi, že bych nejradši upláchl. Hned. Něco mi říká, že paní špatně skončí a s ní dopadne špatně každý, kdo u ní vydrží až do konce. Já to nebudu. Jenom ještě shrábnu pár tisícovek, zúčtuji s každým, kdo má u mě vroubek, a potom, potom se už o mně a o Magdě nikdo nedoslechne.“

Hned se přihlásil u Alžběty Báthoryové. K jeho největšímu překvapení vůbec nevyzvídala, jak se měl na svatbě u zbojníků, ani se nesmála jeho modřinám.

„Pověz, Ficko, chceš mi vždy sloužit poctivě a věrně?“ ptala se ho s vážnou tváří.

„Chci, Vaše hraběcí Milosti.“

„Měl jsi někdy důvod stěžovat si, že jsem tě za služby neodměnila co nejštědřeji?“

„Nikdy, Vaše hraběcí Milosti.“

Při tomto úvodu se mu hruď nadouvala hrdostí a zadostiučiněním. Pyšná paní, co na něj vždycky hleděla jako na psa, který musí poslouchat, když se nechce dát zmrskat, s ním teď mluví jako se sobě rovným.

„Chystám se na velké věci, Ficko, a při nich počítám nejvíc s tvou pomocí. Věřím, že mi zůstaneš věrný.“

„Na mou věrnost se Vaše hraběcí Milost může spolehnout,“ postavil se do hrdinské pózy.

„Dostaneš ode mě mnohá pověření a musíš je přesně vyplnit. Dobře tedy poslouchej! A posaď se!“

Ficko si v té chvíli přál, aby Dora, Ilona i ostatní služebnictvo viděly, jak mu paní v pracovně nebožtíka manžela nabídla místo u jeho psacího stolu a jak blízko u ní sedí, že téměř cítí její dech na své tváři.

„Přestaneme útočit na nepřátele,“ zasvěcovala ho do svých plánů. „Omezíme se na obranu. Máme před sebou důležitější věci.“

„To nám přerostou přes hlavy,“ namítl.

„Nebudou se moc roztahovat,“ mávla pohrdavě rukou, „mají strach před vojskem. Kdyby si začali moc troufat, můžeš zakročit. Jinak je třeba nechat je na pokoji, aby se cítili v bezpečí. Ale dej je stále pozorovat, abychom se jich mohli kolem Vánoc lstí nebo silou zmocnit. Spoléhám na tvou mlčenlivost, proto ti prozradím, že po Novém roce se z Čachtic odstěhuji.“

Myslel, že ho klame sluch. Tak už i ona cítí, že se blíží pohroma, a připravuje se na útěk. Všechny je tady spasí jen útěk. Uzrávalo v něm rozhodnutí zmizet dřív než čachtická paní.

„Ano, tebe vezmu také s sebou. Na tebe se ve všem spoléhám. Všechno připravíš, abych mohla odjet. Pochytáš mé nepřátele, abych s nimi před odchodem zúčtovala. A to definitivně.“

„A co s Eržikou Príborskou?“

„Tu chyť taky! A pomsti se, jak chceš. Čím strašnější bude tvoje pomsta, tím víc se mi zavděčíš. Ale vydám ti ji napospas jen pod tou podmínkou, že mi přineseš její krev!“

Ficko s úžasem vytřeštil oči na její tvář, znetvořenou výbuchem zlosti.

„Po svatbě ve Veľké Bytči,“ pokračovala, když se trochu opanovala, „na kterou pojedu, se přestěhuji na hrad. V této chvíli tě jmenuji jeho kastelánem.“

Ficko div nevyletěl z kůže. On kastelánem!

„Při kastelánství budeš mít mnoho povinností, ale také velkou pravomoc. Všechny moje obce budou na opravu cesty k hradu a hradu samotného platit vysoké daně. Ty je budeš vybírat. Úroda vína bude veliká, jako nebyla už po desetiletí. Postaráš se, aby se ve všech mých obcích prodávalo víno jen z mých vinohradů, dokud se sklepy nevyprázdní. Poddané je třeba zapřáhnout na mých statcích, aby jim jen noci a neděle zůstaly pro práci na vlastním a aby potom byli nuceni kupovat obilí, zeleninu a jiné plodiny od mých správců.“

Fickovi se zatočila hlava při představě, jakým velkým pánem se stane, jak se před ním budou třást všechny obce Alžběty Báthoryové. Ale také mu došlo, jaký ohlas to vyvolá, a netajil se před paní se svými obavami.

„Počet hajduků,“ rozháněla jeho obavy, „ztrojnásobíme. Ještě dnes začni vybírat vhodné chlapce. A kromě toho tu máme vojsko. Kdo se opováží ozvat se proti mně? Každého buřiče bez odkladu potrestáš, a ať se ztrhne cokoli, budeme na hradě! A s tím si neuměly poradit regimenty nepřátelských vojsk. A hleď přinést co nejvíc peněz, Ficko, to je to hlavní. Čím těch peněz bude víc, tím líp tě odměním.“

To bylo východisko, které našla v zoufalé situaci, když hněv, zlost a slepá pomstychtivost pohasly a ona se dívala do budoucna s chladnou rozvahou.

Ani jí nic jiného nezbývá než naplnit pokladnici, zúčtovat s nepřáteli a stáhnout se do Sedmihradska. Tam je její bratr knížetem a ona tam má hrad s bohatým statkem. Tam se může ukrýt před celým světem. Ale sama ne!

S Jurajem Závodským. Má jeho slib, že ji kdykoli navštíví. Pozve ho. A když ji nebude chtít následovat, odvleče ho s sebou násilím, bude doživotním vězněm její lásky…

Ficko se výhledy do budoucnosti přímo opájel.

Viděl, že se blíží čas, kdy dosáhne vrcholu svých služeb. Bude mocný a bohatý! 1 kdyby Alžběta Báthoryová přišla o poslední denár…

ŠÍLENÝ VÝBUCH

V pochmurné pracovně nastala chvíle mlčení. Paní i její sluha zalétali v myšlenkách do budoucnosti, v níž se splní jejich přání. Mlčení přerušila paní:

„Pověz, Ficko, co víš o mých skvostech?“

Neočekávaná otázka ho omráčila.

„Stydím se,“ zakoktal se, aby předstíranou bezmocností vyvrátil případné podezření. „Ode dne krádeže nemám ani chvilku klidu. Mým nejvroucnějším přáním je zmocnit se ukradených skvostů a i se zlodějem je vrátit do rukou Vaší Milosti. Stydím se, že se mi to zatím nepodařilo, jen ze studu jsem nemluvil o několikerých marných pokusech a nejraději bych mlčel i o posledním. I na zbojnickou svatbu jsem šel jen kvůli skvostům. Doufal jsem, že se mi tam podaří zmocnit se kapitána Kenderessyho a vynutit z něho přiznání, kam schoval kořist. Zase jsem ztroskotal, utržil jsem jen znovu hanbu.“

„Děkuji ti, Ficko,“ nepochybovala o pravdivosti jeho slov. „Vynalož všechno úsilí, abys skvosty sehnal nejpozději do posledního dne roku. Za námahu tě odměním čtvrtinou jejich hodnoty.“

Údivem na ni vytřeštil oči. Opravdu mu hodlá dát tak vysokou odměnu?

Vycítil, že jsou to falešná slova, jen slib pro povzbuzení.

„Byla by to,“ předstíral dojetí, „příliš vysoká odměna pro skromného služebníka, který si pokládá za čest sloužit vám i bez odměny a třeba pro vás i umřít.“

Tak znamenitě se stavěl do pózy oddaného sluhy, že důvěra paní se stále více upevňovala.

„Lituji, Ficko, že jsem tě tvrdě a nespravedlivě potrestala, když jsem tě nechala zbít. Vypuď ze sebe hněv a trpkost nad tou křivdou.“

Podávala mu ruku. Oči mu zářily. Hrdě se vypjal, cítil nejvyšší zadostiučinění.

Ať se paní jakkoli přetvařuje, přece jen si ho vysoce cení. Sklonil hlavu, a jak to odkoukal od pánů, jemně chytil podávanou ruku a letmo se jí dotkl rty.

Paní Fickův galantní výstup nemálo překvapil. Když z truhly vytáhla měšec peněz a hodila mu ho jako vždy k nohám, její údiv ještě vzrostl.

V tom gestu bylo pohrdání, jako by psovi házela kost. Ficko se vždy dychtivě vrhl na měšec. I teď mu divoká radost vyšlehla z očí, které se lačně při-lepily k okrouhlým tvarům měšce a odhadovaly jeho obsah. Sám nevěděl, jaká tajemná síla v něm přemohla lačnost. Přímo opovržlivě se odvrátil od peněz, pohozených na zemi.

„Vezmi si to, Ficko,“ pobízela ho paní. „To je nejlepší lék na tvé rány.“

„Vaše hraběcí Milost mi na rány,“ vysekl rytířskou poklonu, „dala lék, kterému se nic na světě nevyrovná. Jsem šťasten, že jsem vám směl políbit ruku. Vedle této pocty ztrácí zlato úplně cenu.“

Ficko, naplněný obdivem sám k sobě, že byl schopen zahrát takový výstup, a spokojeností, jak jím ohromil paní, se vypjal, až se zdálo, že povyrostl.

Údiv čachtické paní vystřídal obdiv.

I Ficko cítil, že ho v téhle chvíli obdivuje. Jeho tvář, modřinami ještě znetvořenější, zářila spokojeností, štěstím a sebevědomím.

Poprvé stál Ficko před Alžbětou Báthoryovou jako záhada. Poprvé na ni zapůsobil, že se na chvíli nad ním zamyslela a nahlížela do jeho života a zkoumala jeho city.

„Ficko, ty ses do mě zamiloval!“ zvolala a s hrůzou si ho měřila. Tím si vysvětlovala jeho nynější chování i mnohé případy z minulosti.

Zbledl.

Neočekávaný obrat ho tak překvapil, že ztratil řeč. Neuvědomoval si, jaký dojem může vyvolat svou přetvářkou i galantními pózami.

Zamiloval se někdy do své paní? To byla nejsmělejší otázka, jakou mu mohl kdo dát. Věděl, že sluha, který se opováží pohlédnout na paní pohledem muže na ženu, spáchá největší zločin. Taková urážka a ponížení se dají odčinit jen ubitím sluhy. A teď má na tuhle otázku odpovědět přímo, bez vytáček.

„No pověz, Ficko, zamiloval ses do mě?“

„Odpusťte, Vaše hraběcí Milosti,“ zakoktal a přešlapoval z nohy na nohu, jako by stál na žhavých uhlících. Uvědomil si, že jeho zájem stejně jako nezájem by mohla pokládat za troufalost a urážku.

„Odpusťte, odpusťte! Zamiloval jsem se!“ zvolal, když zpozoroval, že už na něho tak pohoršeně nehledí.

A padl před ní na kolena, rozhodnut dohrát úlohu až do konce.

A hrál ji tak výborně, že chvílemi se i jemu samému zdálo, že to, co říká, je čistá pravda.

„Šíleně jsem se zamiloval,“ stupňoval Ficko vyznání lásky.

Alžběta Báthoryová se kupodivu ani nerozesmála, ani nerozzlobila. Necítila jako urážku, že její sluha po ní zatoužil. Z jejího obličeje to zahrálo trochou soucitu. Zkoumavě se zadívala do Fickova obličeje, do jeho malých očí, naplňujících se slzami.

„Kdy ses do mě zamiloval?“

„Už tenkrát když jsem začínal rozeznávat rozdíl mezi mužem a ženou.

Ale až teď, když jste mě povzbudila svou otázkou, jsem si uvědomil, proč jsem, Vaše hraběcí Milosti, ve dne a v noci myslel jen na vás, proč jsem se snažil splnit každý váš rozkaz i nevyslovené přání a proč jsem tak trpěl, když jste mě trestala svou nemilostí. Teprve nyní si uvědomuji, proč jsem tehdy musel vyřídit toho Železohlavého lštóka.“

Vzpomínka na Železohlavého lštóka, který byl před lety jejím milencem, jí zrovna příjemná nebyla. S hnusem vždycky vzpomínala na toho drsného, hranatého muže, kterého se nemohla nijak zbavit, až jednoho dne zmizel zcela beze stopy.

„Co jsi s ním provedl?“ zvědavost v ní přemáhala všechny ostatní city.

„Zaškrtil jsem ho a zahrabal ve sklepě. Teprve teď vím, proč jsem ho nemohl vystát. Žárlivost, pekelná žárlivost mě dohnala k vraždě.“

„Tys ho tedy zavraždil?“ vytřeštila oči údivem i úžasem.

„Ano, a ulevilo se mi, že jsem se teď mohl někomu přiznat ke zločinu, o němž nikdo nemá potuchy. A vyznal jsem se i z jiného zločinu, trestuhodnějšího. Opovážil jsem se pozvednout pohled na ženu, nad niž není půvabnější a krásnější. Ať mě za to stihne trest!“

Náhle si Ficko všiml lesklého nože na ořezávání per. Ležel na psacím stole. Vyskočil, uchopil ho a podal paní.

„Tento nůž, Vaše hraběcí Milosti,“ volal jako šílenec, „mi vrazte do prsou. S rozkoší přijmu smrt ze zbožňované ruky!“

Střetly se dva páry očí. Šílený oheň vzplál společným plamenem. Ficko viděl, že ho Alžběta Báthoryová v této chvíli není schopna potrestat ani slovem. Je jako omráčená, bez vůle a schopnosti klást odpor.

A ona viděla před sebou muže, který vraždil ze žárlivosti, vraždil pro ni a byl ochoten přijmout z jejích rukou smrt.

Ficko se napjal ke skoku a Alžběta Báthoryová, ačkoli cítila, že se na ni užuž vrhne, nezakřičela hrůzou, nevolala o pomoc. Ve vteřině ležela povalená na koberci. Ficko ji ve svém objetí zaplavoval polibky, s očima zavřenýma jako v mdlobě ovinula paže kolem jeho hrbatého těla. A potom, jako by ji kalné vody vášní vrhly v bezvědomí na úskalí, ležela jako zpřelámaná.

Ficko nad ní stál s úsměvem vítěze.

Když se jí v hlavě rozjasnilo, vyskočila proniknutá hnusem, jako by se na koberci svíjelo klubko hadů. Při pohledu na rozšklebeného Ficka, který se jí nezdál nikdy tak odporný jako teď, se jí rozhořela tvář a div se zlosti neroztrhla.

Pěstmi ho praštila do tváře, až se zapotácel. Potom udeřila ještě jednou.

Když mu k ranám na čele přibyla i její opovržlivá slina, znovu se chopil nože, který se zablýskal stejně jako její oči.

Pohlédla na něho a projela jí hrůza.

Odcházel. Měšec s penězi zdvihl.

„Tohle si vezmu! Na památku...,“ rozchechtal se jako opilý.

Jeho smích slyšela ještě potom, když se za ním zavřely dveře a na chodbě zanikl dupot jeho vzdalujících se kroků.

Chvíli stála jako zkamenělá. Pak se zhroutila na koberec. Pocit hnusu a pohrdání sebou samou ji až dusil.

Vybuchla v křečovitý pláč.

V mysli se jí vynořil Juraj Závodský…

Jediná pravá láska jejího života…

19

Na svatbě ve Veľké Bytči

SENZAČNÍ HOST

První listopadové ráno bylo ve Veľké Bytči velice rušné. Toho dne si totiž pán Vršatce a Pruského Andrej Jakušič vedl k oltáři palatinovu dceru, aby jí přísahal věčnou věrnost.

Na ulicích se hemžily tisíce diváků. S údivem pohlíželi na pestré průvody vznešených hostí, kteří se se skvělými spřeženími a provázeni houfem služebnictva ubírali špalírem pěšáků do zámku.

Palatin vítal hosty s největší okázalostí.

Každou chvíli odcválalo k Hliníku šestnáct jezdců a k Predmieru dvacet pět, aby přijíždějící návštěvníky poctil palatin pozorností už od hranic Veľké Bytče.

Po městě a před bránami rozestaví čtyři sta pěšáků.

Palatin a jeho manželka Anna Czoborová s usměvavou tváří vítali vzácné hosty. Přicházelo jich tolik, jako by si v tomto zámku domluvila schůzku aristokracie z celé Evropy.

Palatin s tajemníkem od hostů chvílemi odbíhal, aby se přesvědčil, jestli je všechno v pořádku.

„Kolik hostí vlastně přišlo?“ zeptal se městského kapitána, protože si už doopravdy nemohl zapamatovat, kolik jich přivítal.

„Doposud,“ podíval se kapitán do svých zápisků, „jich přišlo víc než sto.

A to jedenaosmdesát významných domácích osobností, arcibiskup kalocský a ostřihomský, devět vznešených dam.“

„Mezi nimi je i Alžběta Báthoryová,“ obrátil se palatin s šibalským úsměvem na Juraje Závodského. Ten se úmyslně nebo náhodou jejího přivítání neúčastnil.

Tajemník na palatina pohlédl rozpačitě.

„Pak šest hostů z Moravy a z Čech,“ pokračoval kapitán, „čtyři z Rakouska, pět z Polska a čtyřiasedmdesát zástupců stolic, měst, kapitul a obcí. Měli jsme už tu čest přivítat i vyslance arciknížete Maxmiliána a Ferdinanda. S pány je tu dva tisíce šest set jedenadvacet sluhů, koní je čtyři tisíce tři sta čtyřiadvacet. Sluhy a koně jsme umístili většinou v okolních obcích.“

„Kolik pozvaných ještě chybí?“ ptal se palatin.

„Třicet,“ odpověděl kapitán. „Jeden z nich, slezský kníže Jan Christian, vyslal už rychlého posla, že se se svým průvodem blíží k Veľké Bytči.“

Palatina to radostně překvapilo. O slezském knížeti věděl, že žije jako mnich, že od světských radostí utíká ke knihám a utěšuje se jen vědou a uměním. Takovou radostnou zvěst je potřeba hned ohlásit hostům.

A už za chvíli se množství hostů vzrušovalo očekáváním podivína, známého v celé Evropě. Tak málo se zabýval světskými záležitostmi, že se skoro s nikým nestýkal – jen s učenými řeholníky a s potulnými básníky.

Byla to hotová senzace, že se rozhodl na svatbu přijet.

Palatin pečoval o hosty tak, že zašel i do kuchyně, kde se tužilo dvacet zdatných kuchařů. Vařečky jim málem vypadly z rukou, když se mezi nimi objevil hrabě Juraj Thurzo. V kuchyni všechno naráz ztichlo a vrchní kuchař se cítil v sedmém nebi při pohledu na pána.

„Hlavy vám dám useknout,“ žertem prohodil kuchařům palatin, „když moji hosté nebudou s vaším dílem spokojeni.“

Pak nahlédl s tajemníkem do sklepů, kde sudy vín stály v řadě a kde také čekalo výborné žilinské pivo, aby mohlo uhasit žízeň hostů a povznášet náladu. Přistihl tam nosiče vína, kteří si dělali náladu už teď, báli se, že budou nalévat pánům a na ně samotné se nedostane nic.

Palatin se rozesmál, když viděl jejich vyděšené tváře a třesoucí se ruce, z nichž už nestačili odložit zrádné číše.

„Jestliže na stůl nebo na šaty mých hostů ukápnete víno,“ pohrozil jim s úsměvem, „budu alespoň vědět, proč jste tak nešikovní.“

Palatin byl s prohlídkou spokojen. S úsměvem se vmísil mezi hosty a teď

už on sám jim oznámil radostnou zprávu, že přijede i kníže Jan Christian.

Objevil se však až odpoledne, po svatebních obřadech, ve chvíli, kdy na něho v největším hodování skoro zapomněli. Když trubky z nádvoří ohlásily jeho příjezd, panovala ve všech dvoranách nejlepší nálada. Alžběta Báthoryová stále vzrušeněji pohlížela k palatinovu stolu, aby na sebe upoutala tajemníkův pohled. Mrzelo ji, že dojela už ráno, ale Juraj Závodský jí poklonu složit nepřišel. Snad jedinému ze všech hostů a ona sem přišla hlavně kvůli němu. Vyhýbal se jejímu pohledu a bylo na něm vidět, že nevychází z rozpaků, nedokáže se oddat upřímné radosti a veselí.

Hosté se zvedali od stolů a vzrušeně se ubírali za palatinem přivítat knížete. Všeobecného zmatku využila ke sblížení s Jurajem Závodským.

V tom hemžení najednou pocítil, že ho někdo jemně uchopil za rameno.

„Jsem velice ráda, milý pane, že se mi konečně poštěstilo vyměnit si s vámi pár slov!“

Z jejího hlasu zněla uražená hrdost a hněv. Oči Juraje Závodského na ní spočinuly vyděšeně.

Z rozpaků ho zachránil palatin. Když zpozoroval, že ho u sebe nemá, zastavil se a rozhlédl. Překvapilo ho, že je ve společnosti čachtické paní.

„Odpusťte laskavě, Vaše Milosti,“ řekl tajemník, když i Alžběta Báthoryová postřehla palatinův zkoumavý pohled, „volá mě povinnost. Palatin by mi neprominul, kdybych při vítání hosta tak vzácného, jako je slezský kníže, chyběl po jeho boku.“

„Večer,“ zašeptala mu panovačně a hrozivě, „až opustím stůl, následuj mě!“

Kníže Jan Christian přijel s početným doprovodem. Kočár obklopovalo alespoň dvě stě jezdců.

Jeho zjev svatebčany nanejvýš překvapil.

Představovali si ho jako podivína, který se vzezřením podobá mnichům, s nimiž tráví dny i noci ve společnosti knih. A on nejenže nemá vousy, ale je mladý, sotva třicetiletý. Čelo bez vrásek, jasné, mladistvě bezstarostné, tvář oholenou, větrem ošlehanou, jako by od rána do večera vysedával v sedle.

A vůbec to není postava plesnivého knihomola, ale dokonalého světáka.

Oči dam ulpívaly se zalíbením na jeho štíhlé postavě jako ulité ze železa.

Nejedno srdce zatoužilo získat si lásku svobodného knížete.

Kníže Jan Christian odpovídal na přivítání zvučným hlasem, který dobrý dojem ještě stupňoval.

Alžběta Báthoryová při pohledu na nového hosta zbledla.

Opanovalo ji vzrušení, že se div nezapotácela.

Upřeně hleděla na knížete. Tuhle tvář, tuhle postavu už někde viděla, slyšela i ten hlas. Jenže kde to bylo?

Svatebčané si Jana Christiana, pravý opak svých představ, naráz oblíbili.

Sympatie získával každým pohybem, pohledem, slovem. Zejména dámy byly u vytržení, neboť se ukázalo, že pokud jde o elegantní chování, mají se všichni páni od něho čemu učit. Pro každou z dam měl pěkné slovo, pokaždé novou, nevšední poklonu, žádné otřepané fráze. Důstojnost knížecího stavu, i když nezachovával zvyk knížat – vznešeně mlčet – a bez přestávky dělal poznámky, vyslovoval své myšlenky, tím nijak nepoškodil, naopak ji ještě zvyšoval.

Jeho vystupování, bez nepříjemných znaků povýšenosti a přílišného sebevědomí, bylo podmanivé.

Alžběta Báthoryová od něho neodtrhla oči. Střežila každý jeho pohyb, každé slovo.

Na tváři knížete, když mu palatin představil Alžbětu Báthoryovou, se objevil výraz nejmilejšího překvapení.

„Je pro mě největším potěšením poznat vás také osobně, krásná paní,“

upřel na ni usměvavé, dobrácké oči, tak čisté a jasné, že se v nich nezačernala ani nejmenší stopa falše a přetvářky.

Sklonil se k bílé ruce, ozdobené drahocennými náramky a prsteny, a jemně ji políbil.

Polil ji ruměnec.

Nevěděla, co ji vzrušilo více: vyznamenání knížete nebo nová záhada.

Koho o ní slyšel vyprávět a co?

„Dosud jsem vás znal, krásná paní,“ pravil měkkým a laskavým hlasem, „jen z písní potulných zpěváků a básníků, které rád poslouchám a hostím, ale teď jsem v pokušení potrestat je svou nepřízní, protože jsem se přesvědčil, že svým uměním dovedou vylíčit jen nepatrnou část krásy, kterou viděli.“

Rozpaky Alžběty Báthoryové rázem pominuly, pocit stísněnosti zmizel.

Už to má! Zdá se jí, jako by viděla Juraje Závodského před mnoha lety.

Takový byl tehdy na břehu Váhu, zrovna takový…

Je to jeho postava, tvář, hlas i chůze a jeho oči ji pálí jako kdysi pohled Juraje Závodského. Proto ji setkání s knížetem tak vzrušilo, proto měla dojem, že ho nevidí poprvé v životě.

„Na omluvu básníků a zpěváků,“ pokračoval kníže Jan Christian a pouštěl její prsty z jemného zajetí své dlaně, „bych mohl uvést jen to, že je na světě krása, kterou není možno úplně vystihnout ani slovem, ani hudbou, ani štětcem.“

Sebevědomě se rozhlédla.

Poklona knížete ji naplnila bouřlivou radostí. Očima se dotkla Juraje Závodského. Zdál se jí v té chvíli ubohý, maličký a politováníhodný. Kdysi byl právě takový jako kníže. A teď? Je to stárnoucí muž, jemuž pleš ukusuje kštici a stáří svrašťuje tvář…

Kníže vyvolával stále větší obdiv. Každou chvíli rozmlouval jinou řečí, podle toho, jaké národnosti byl host, dokazoval ohromující zběhlost ve všech oborech věd a umění. Každou různost názorů, každou debatu zakončoval úplným vítězstvím svých názorů. Často byly kuriózní, hodné podivína, který se mezi zaprášenými knihami a podivínskými mudrci cítí zrovna tak doma jako v nejnáročnější společností. A dokázal, že dovede také pít! Číše vyprazdňoval do dna, prý ze zásady. Ale i v pití byl dokonalý, jak to palatin veřejně uznával a žertem ho dával hostům za vzor.

Čachtická paní ho hltala očima, čehož si všiml jen Juraj Závodský.

Dýchalo se mu volněji a byl za to obdivuhodnému hostu ze srdce vděčný.

Kdyby se tak do něho zamilovala! Chvílemi se mu zdálo, že jeho vroucí přání nezůstane nesplněno.

PÁNI SE POHORŠUJÍ

Už se chýlilo k večeru, když se palatin zeptal vzácného hosta, jakých dojmů nabyl v Uhersku, co zažil cestou Povážím. Kníže se zřejmou radostí na otázky odpovídal.

„Už dávno jsem toužil poznat Pováží. Jen proto, abych viděl všechny jeho krásy, nezvolil jsem nejkratší cestu, ale namířil jsem si do Vídně, tam jsem vyřídil nutné záležitostí a pak se vydal Povážím nahoru, za zacházku jsem byl bohatě odměněn.“

Vyprávěl živě, barvivě a ze svých zážitků z cesty Povážím vylíčil tolik zajímavostí, tolik novinek i pro tamější rodáky, že ho poslouchali s největším zájmem i hosté z odlehlejších síní, kam dolehla jenom některá jeho slova. A později, když už popsal krásy Pováží a rozhovořil se o lidu, všichni úžasem vyvalovali oči.

„Jediné, co mi zvláštními pocity naplnilo srdce, potěšené přírodními krásami,“ vyprávěl s vážnou tváří, „byla bída lidu, do níž jsem nahlédl při rozhovorech s prostými lidmi a při návštěvách v jejich příbytcích. Vím, že uherské zákony pamatují na Dóžovo povstání a přísnými opatřeními drží poddané na uzdě, aby jim přešla chuť na vzpoury. Ale zeměpáni a vrchnosti ještě předstihují přísná ustanovení zákonů.“

Palatin se zavrtěl v křesle, hrabata a hraběnky zaraženě hleděli na podivínského knížete.

„Zeměpáni,“ pokračoval kníže, „nutí poddané dělat mnohem víc, než jsou podle zákona povinni, vymáhají vyšší daně, nepoctiví výběrčí je chodí třikrát do roka vymáhat a ubožáci, kteří nedostanou kvitance, musí platit znovu a znovu, aby je nestihl trest. Páni, u vás to nebezpečně vře! Kdybych tady panoval, uvolnil bych jařmo poddaných, protože jsem přesvědčen, že jakmile by se objevil nový Dóža, postihla by zemi zkáza!“

Vyvolal všeobecné zděšení. Jen úcta, kterou si už předtím získal, potlačila v temperamentnějších pánech výbuch pohoršení. Zpozoroval účinek svých slov, ale pokračoval jakoby nic.

„Tak jsem se zastavil v jistém městečku, kde mě přivítalo takové vření, že se s přípravou vzpoury netajili ani přede mnou, cizincem. Nad krajem vládne paní, ta prý nejenže se dopouští ve svrchované míře křivd, které jsem už připomněl, ale pošlapává ještě i boží a lidské zákony na ochranu lidských životů. Ujišťovali mě, že dosud povraždila několik set děvčat, v jejichž krvi se koupe, aby si zachovala krásu.“

Alžběta Báthoryová zbledla. Cítila, že se na ni upírá množství zkoumavých očí.

„A prý tuto paní,“ pokračoval kníže, „chrání svou nejvyšší přízní i palatin Juraj Thurzo, který do městečka vyslal tři sta vojáků, aby zamezili vzniku vzpoury, kdyby se jí obyvatelstvo přece jen odvážilo z rozhořčení nad křivdami a hromadným vražděním děvčat.“

Každý věděl, o kterém městečku a o které paní je řeč. O Alžbětu Báthoryovou se pokoušely mdloby.

Pohoršení hostů vrcholilo.

Více se opravdu nemohli zklamat v člověku, který se jim zdál tak obdivuhodný!

Proti přítomné dámě vyslovuje nejstrašnější obvinění a palatina, svého hostitele, tu při svatebním veselí vyhlašuje za ochránce hromadného vraždění!

Všem se ulevilo, když se na tváři knížete objevil úsměv.

„V tom městečku,“ pokračoval už mírně, „našel jsem dokonalé vysvětlení a odůvodnění všeho, co mě skličovalo. Nepáchají se tu křivdy. A ani zákony nejsou dost přísné, jak si lid zaslouží. Je podlý, zlý, naplněný nenávistí vůči vám, mně, proti všem, kteří jim vládnou. Ten lid si nezaslouží ohledy!“

To už mluvil všem z duše.

Poznali, že ten podivín má správné názory.

„Ano,“ opakoval s větším důrazem, „lid, který je schopen obviňovat z tak ošklivých zločinů jednu z nejšlechetnějších a nejkrásnějších žen této země, takový lid si nezaslouží ani nejmenších ohledů!“

Potom přistoupil k Alžbětě Báthoryové.

„Krásná paní,“ obrátil k ní obdivem zářící tvář, „nejnepříjemnějším zážitkem mé cesty bylo, když jsem musel vyslechnout výbuchy zloby a nenávisti vůči vám. Ubezpečuji vás o své úctě a přesvědčení, že všechno, co jsem mimoděk vyslechl od nenávistí zaslepených lidí, je podlá lež.“

Sklonil se a s tváří vyjadřující nejhlubší úctu líbal její ruku.

V síních propuklo nadšení, jímž zahrnuli čachtickou paní.

Každý svatebčan se od svého služebnictva něco doslechl o tajemstvích čachtického zámku.

V této chvíli, strženi přesvědčivým prohlášením knížete, pokládali to za lež a pomluvy.

Jen palatin Juraj Thurzo hleděl zamyšleně před sebe. Mučily ho pochybnosti, které ho zaujaly tak, že ani nezpozoroval, že všichni vstali od stolu a nahrnuli se kolem knížete a čachtické paní. Zůstal s ním jen tajemník a naproti seděl jeho největší soupeř, neustále a neúnavně usilující o palatinskou hodnost, králův oblíbenec, kardinál Franko Forgách. Jeho podlouhlá tvář byla bezvýrazně chladná a bystré oči se vbodávaly do palatina.

„Drahý příteli,“ oslovil ho kardinál, nesmiřitelný nepřítel evangelíků, který se k nim choval laskavě a přátelsky jenom proto, aby poznal jejich slabiny, „dovolte, abych vám prozradil, že nejsem přesvědčen o zářivé nevinnosti čachtické paní.“

„Co vás opravňuje pochybovat?“ ptal se palatin, aby zastřel vlastní nejistotu.

„Mě nic, vůbec nic,“ usmíval se záhadně, „já se jen připojuji k mínění svého vznešeného přítele, krále Matyáše, který, obávám se, že se nemýlím, je o některých událostech v Uhersku lépe informován než vy, milý příteli!“

Palatin si podrážděně hladil bradu.

Tajemník se nespokojeně zavrtěl v křesle.

„Je pro mě největší ctí,“ prohlásil kardinál Franko Forgách, „že Jeho královské Veličenstvo mě obdařilo důvěrou a pověřilo mě oznámit vám, co od vás očekává. Máte oznámit, co se děje v čachtickém zámku, podat králi zprávu o těchto událostech i o tom, jak jste znemožnil páchání dalších zločinů.“

„Můžete ubezpečit Jeho královské Veličenstvo, že jeho přání vyhovím,“

chladně odpověděl palatin. „Pane tajemníku,“ obrátil se na Juraje Závodského, „pověřuji tě vyšetřením čachtických událostí a vás, vzácný příteli, ubezpečuji, že vyšetřování se může skončit jen očištěním paní, před králem nespravedlivě obviněné.“

Tajemník zbledl a kardinál se usmíval.

Nadšení hosti utichlo. Znovu zapochybovali.

Strhující účinek víry knížete v nevinu Alžběty Báthoryové se rychle rozplynul.

Vtom zazněla hudba a páry tanečníků rychle zamířily do taneční dvorany.

Kníže, pověstný nepřítel tance a prázdných světských radovánek, se uklonil před čachtickou paní a už se s ní točil v tanci.

„Jen taktak, že jsem vás nezapomněl informovat o události ve vašem kraji,“ šeptal jí kníže při tanci. „Jen se obávám, že jste se o tom už dozvěděla a že vás nepřekvapím, krásná paní!“

„Nic jsem neslyšela!“

„Pošlu k vám tedy po tanci svého pobočníka, protože nerad vyprávím o kouscích, které by někdo mohl pokládat za hrdinské, ale pro mě jsou jenom hloupostí.“

„Co jste vykonal?“

„Dosud málo. Nestojí to ani za řeč. Doufám, že v budoucnu vám svou upřímnou náklonnost, krásná vdovo, budu moci dokázat většími činy.“

Srdce se jí zachvělo sladkým vzrušením.

Kníže ji znovu nepokrytě ubezpečuje o své n á k l o n n o s t i a připomíná, že je v d o v a. Chce se stát jejím ochráncem! Jakým způsobem?

Palatin se zadíval do víru tančících. Očima v něm hledal tvář čachtické paní, jako by z ní chtěl vyčíst odpověď na otázky, které ho znepokojovaly.

„Co říkáš královu vzkazu?“ ptal se šeptem Juraje Závodského. „Věříš, že čachtická paní vraždí děvčata a koupe se v jejich krvi?“

„Nevím,“ odpověděl rozpačitě. „A prosil bych, pane, abyste vyšetřování těchto záležitostí ráčil svěřit někomu jinému.“

„Proč?“

Na palatinovu energickou otázku odpověděl tajemník mlčením.

Alžběta Báthoryová vyslechla pobočníkovu zprávu s největším vzrušením. Když odešel, neudržela se, aby hrdinství knížete neoznámila celé společnosti.

U Nového Mesta ho přepadli zbojníci. Se svým průvodem pochytal dvacet zbojníků, mezi nimi Jana Kalinu a Andreje Drozda. V poutech je odevzdal pandurům v Novém Mestě.

Oslavování a velebení nebralo konce.

„Nestojí to za řeč,“ kníže skromně odmítal ovace. „Zbojníci byli větší hrdinové než my, když nás bylo dvacet na jednoho. Lituji, že jsem ty nešťastníky odevzdal vrchnostem a nepustil je raději na svobodu. Zbojníci nás totiž nezastavili s loupežným úmyslem. Rvačka povstala jen z nedorozumění. Vůdce zbojníků, jmenuje se myslím Jan Kalina, řekl, že chtěl po mně jen poslat vzkaz do Veľké Bytče. Jeho Jasnosti palatinovi.“

„Za tu drzost by si zasloužil nejvyšší trest,“ vybuchl šťastný novomanžel Andrej Jakušič, který byl velkým palatinovým obdivovatelem.

„A co mi vzkázal?“ zeptal se palatin bez hněvu, ale mrazivě.

„Tehdy, když ho před mýma očima vlekli do žaláře, vám vzkázal, že s radostí zemře třeba i potupnou smrtí, když se ujmete Čachtic a pomůžete jim zbavit se velkého utrpení. Je to zajisté blázen, kterému strašlivé historky vymyšlené o vzácné paní, popletly rozum.“

Bylo to zvláštní.

Kníže Jan Christian, obdivovatel čachtické paní, jako by usiloval, aby každý stále víc přemýšlel o čachtických událostech. A třebaže vždy kladl důraz na její nevinu, jako by v ni slepě věřil, v ostatních probouzel a utužoval pochybnosti. Palatin se už bez přestání mračil. Cítil na sobě ironický pohled kardinála Franka Forgácha.

„Bohužel, musím vás zarmoutit, milý kníže,“ prohlásil palatin, „když litujete svého činu. Odevzdal jste zbojníky spravedlnosti, nemohou tedy ujít svému osudu.“

„Kalina není blázen,“ zvolala Alžběta Báthoryová tak nenávistným hlasem, že se všichni zarazili. „Je to buřič, nejhorší lotr!“

„Pane tajemníku, postarej se,“ ozval se palatin, „aby sem zbojníky ihned dopravili, a svolej soud.“

Zbojnický proces!

Oči svatebčanů zazářily radostí! To bude zábava! Jen Alžběta Báthoryová neměla radost. Věděla, že bez výslechu zbojníky nepopraví, a právě toho se zhrozila. Svatební hosté budou zvědaví, co vypoví zbojníci připraveni na smrt. A dozvědí se všechno…

DÁMA S DVĚMA PÁNY

Po všech síních se zase rozproudil hluk, šum a hovor, v taneční dvoraně zaburácela hudba.

Při jídle a pití, při zpěvu a tanci se zapomínalo na rušivé příhody. Jenom někteří zapomenout nemohli. Čachtická paní zachytila pohled palatinova tajemníka. Vstala od stolu a odcházela. I on vstal a vydal se za ní. Vyšla na nádvoří. Vál chladný vítr, ale v tmavých koutech se k sobě tulily milenecké dvojice. Nikdo je nerušil.

„Nejdřív bych tě prosila o malou laskavost, milý příteli,“ ozvala se čachtická paní. „Neposílej posla do Nového Mesta dnes, ale až zítra.“

„Pročpak?“ podivil se.

„Protože tě o to prosím,“ objala ho. Cítil, jak se celá chvěje.

„Velice lituji, ale jako palatinův tajemník musím splnit rozkazy přesně.“

„V tomhle případě uděláš výjimku. Vyšleš posla, který má vězně dopravit do Veľké Bytče, ale uděláš to až zítra. A proč? Hned uvidíš. Měj strpení!“

Odešla a za chvíli se vrátila s hajdukem.

„Pověřuji tě posláním, z něhož nikomu nesmíš prozradit ani slovo. Jestli to uděláš, zahyneš!“

Juraj Závodský napjatě sledoval každé její slovo.

„Okamžitě pojedeš do Čachtic a odevzdáš Fickovi můj rozkaz. Ať se všemožně postará o to, aby se sem zbojníci nedostali. Ať je dá otrávit, nebo ať je pustí na svobodu. To je mi jedno. Jen aby je nepřivedli do Veľké Bytče.“

Hajduk se hned vydal na cestu a Juraj Závodský se ozval podrážděně:

„Palatinův posel dojede do Nového Mesta dřív. Ujišťuji vás, že sem zbojníky přivede, jak si to přeje palatin.“

„To se dostaneš do pěkné kaše, můj milý! Zbojníci budou vykládat věci, že budou hostům vlasy na hlavě vstávat hrůzou, a já budu u tebe hledat oporu! Jsem přece tvoje milenka! Náš poměr, abych se tak vyjádřila o tvém či našem dobrodružství, nemůže zůstat navěky utajen. Zvláště když jeho plodem je dcera“

„Moje dcera?“ zhrozil se.

„Tvoje dcera, kterou teď nenávidím a v duchu jsem ji už poslala na smrt!“

Zatočila se mu hlava. Bylo to pro něho zdrcující odhalení. Je doopravdy otcem dcery a neměl o jejím životě potuchy! A její matka ji odsoudila na smrt…?

„Kde se skrývá, pod jakým jménem?“

„Povím ti to, protože jsem přesvědčena, že ke mně tě váže větší povinnost než k palatinovi. Je to Eržika Príborská, která se provdala za zbojníka Andreje Drozda!“

Ani čachtická paní, ani její společník si nepovšimli, že v nedalekém stínu stojí temná postava.

„Tak co, můj milý? Ještě jsi odhodlán toho posla vypravit?“ zeptala se posměšně.

„Rozhodně ano,“ odpověděl. „Dopustil jsem se v životě jen jednoho skutku hodného odsouzení, Vaše Milosti. A ten si odpykám. Nebudu ze strachu před ním nikoho podvádět. Naše cesty se rozcházejí navždycky.“

Odvrátil se, ale sevřela ho v objetí.

„Ne, takhle ode mě, Juraji, neodejdeš. Slíbil jsi mi, že jednou, jedenkrát ke mně přijdeš, až tě zavolám. Jen jeden jediný den z tvého života chci urvat pro sebe. To bude tvůj trest, pokud nepřijdeš v roztoužení, a bude to také moje zadostiučinění.“

„Kdy, ve který den vás mám vyhledat?“ zeptal se chladně se zamračenou tváří.

„Poslední den tohoto roku,“ odpověděla po chvíli rozmýšlení. Kdyby byl v tu chvíli viděl její tvář, zděsil by se.

„Přijdu,“ odpověděl a odešel.

Hleděla za ním němě, se stisknutými rty a se zaťatými pěstmi.

„Ale, krásná paní,“ vyrušil ji najednou příjemný hlas. „Konečně jsem vás našel. Když jste odcházela, zapomněla jste si plášť. Jsem šťasten, že jsem se ho mohl zmocnit jako vzácné kořisti, přinést vám ho a vyzbrojit vás proti večernímu chladu.“

„To jste vy, kníže?“ otázala se vyděšeně. Stísněnost a obavy, zda nevyslechl její rozhovor s palatinovým tajemníkem, zmizely, když jí něžně přehodil plášť přes ramena a mimoděk ji k sobě přitiskl.

„Ano já, krásná paní,“ šeptal kníže Christian. „Po vašem boku se cítím nejpříjemněji.“

Večer byl chladný, tisíce hvězd jako by vyhasly.

Objala ho a líbala. Rozpálená, celá jako v horečce. Vrátil jí polibek, ale zamrazilo ji při tom. Vymanil se z jejího objetí.

„Pojďte,“ nabídl jí rámě, „fouká ostrý severák.“

Mlčky se vrátili do síní, rozvířených rejem veselých hostů.

Když uviděla tvář knížete ve světle, srdce se jí zachvělo úzkostí a strachem. Byla to tvář mrazivě chladná, jakoby z mramoru vytesaná…

Zahloubala se nad tím, co z toho může vzejít. Zmocňovala se jí úzkost a strach. Cítila, že se stane, co si kníže bude přát. Že neodolá jeho vůli. Ale měla ještě větší strach. Nenápadně se vytratila do svého pokoje a služka na její rozkaz přivedla pět hajduků.

„Víte dobře,“ přeměřila si je hrozivě, „jak vyžaduji plnění svých rozkazů.

A jaký trest stihne toho, kdo mě zklame. Poslouchejte dobře! Zjistěte, jestli už palatinův posel odjel do Nového Mesta. A jestli ano, ujíždějte tryskem za ním, pokud vaše koně stačí. A jestli dosud nevyjel, předběhněte ho a číhejte na něj! Nesmí dojet do Nového Mesta. Ten z vás, kdo ho zabije, ať se přihlásí o odměnu…“

POSELSTVÍ ČACHTIC A JEŠTĚ NĚČÍ

Pozdě večer přibyla spousta hostí. Mezi nimi také hrabě Nyáry. Jeho příjezd byl co nejnenápadnější. Ale každý si hned všiml jeho podlouhlé tváře, pichlavých očí a ironického úsměvu, který z jeho rtů nikdy nezmizel.

Mnohým se zkalila povznesená nálada. Páni a paní, kteří už začali spřádat milostné pletky, aby si zpříjemnili pobyt ve Veľké Bytči i vychutnáváním ovoce zakázané lásky, se připravovali na ústup. Hrabě Nyáry uměl totiž při každé příležitosti uplatnit každé tajemství, kterému přišel na stopu.

Sotva se ocitl uprostřed svatebčanů, padl mu do oka pán, který vedl k tanci Alžbětu Báthoryovou. Vytřeštil oči a strnul.

„Kdo to je?“ ptal se vzrušeně. Ztratil svou pověstnou chladnokrevnost, z níž ho máloco na světě vyšinulo.

„To je slezský kníže Jan Christian,“ odpověděl mu oravský zeman, dozorce nad roznášeči vína.

Kníže Jan Christian se k němu přibližoval. Šel zavěšen s Alžbětou Báthoryovou. Hrabě Nyáry se jim uklonil. Kníže se zaraženě zastavil, trochu svraštil čelo, ale hned se vzpamatoval:

„Ó, nesmírně mě těší, milý hrabě Nyáry, že se tu s vámi setkávám!“ Na tváři už mu zazářil úsměv milého, radostného překvapení.

„Moje překvapení je ještě větší,“ pravil hrabě Nyáry s nejmilejším úsměvem. „Protože já jsem ještě nepropásl ani jedinou zábavu u Thurzů, ale Vaše knížecí Jasnost je tu poprvé a jistě i naposled.“

„Ano, poprvé i naposled,“ usmál se kníže a se vznešeným gestem mu podal ruku. „S přátelským stiskem ruky přijměte zároveň moje ujištění, že svými vynikajícími vlastnostmi ve mně vyvoláváte vrcholný obdiv.“

„Ale,“ odmítl hrabě skromně poklonu. „Moje schopnosti vedle vašich blednou jako měsíc vedle slunce.“

Alžběta Báthoryová hraběte Nyáryho div neprobodla očima. Ten se na ni usmíval tím nejmilejším úsměvem.

„Jsem velíce šťasten,“ pravil, „že vás mohu po delší době znovu spatřit, Vaše Milosti, a obdivovat se vaší kráse, která mě vždy tak oslňovala.“

Stiskla knížeti ruku a snažila se ho odtáhnout pryč, ale hrabě Nyáry se před ní uklonil a požádal ji o tanec.

„Neodolám pokušení,“ omlouval se knížeti, „abych vás na chvíli nezbavil vaší milé společnice.“

Když se kníže s poklonou rozloučil a odebral se k palatinovu stolu, vzplálo v ní tolik hněvu, že jeho výbuchu zamezil jen hrabě Nyáry.

„Ve vašem zájmu víc než v mém,“ hovořil k ní tlumeně, „byste se měla po čachtických událostech, o nichž se jistě mnozí dozvěděli, chovat ke mně přátelsky. U dobře informovaných hostů tím vyvoláte pochybnosti o té trestné lavici…“

Ze slov pronášených nejsladším hlasem a s usměvavou tváří sršelo právě tolik zášti, kolik jí vřelo v Alžbětě Báthoryové. Ze všech sil se však ovládala, aby se na něj nemusela vrhnout a vyškrábat mu oči.

Po chvíli se s úsměvem na tváři točili v kole. Ačkoliv byli oba známí jako vynikající tanečníci, byl tentokrát jejich tanec tak nepřirozený a násilný, že je několik párů očí sledovalo s údivem.

„Tak, jen se usmívej, drahá přítelkyně,“ zasípal na ni a posměšnýma očima ji šlehl jako bičem. „Usmívej se do sytosti, dlouho se už smát nebudeš.

Moje hrozba se splní. Smyčka se stahuje. Odzvoní ti dřív, než se naděješ!“

„A tobě taky!“

Po tanci se však přece jenom rozloučili tak, že mohli být pokládáni za nejlepší přátele.

Hrabě Nyáry pak rozmlouval s kardinálem, což neuniklo palatinově pozornosti. Upíral na něho tázavý pohled. Při své podezíravosti už v něm viděl soupeře, který by ho za rozličné výhody mohl pomoci svrhnout a na jeho úřad dosadit katolíka. Hrabě Nyáry ucítil na sobě upřený pohled a uhodl palatinovy myšlenky. Ale nedbal o ně. Nejistý spojenec – myslel si

– je vždycky vzácnější než bezmezně věrný.

Palatin vytušil, že se kolem něho něco chystá, že se ocitá ve vlnobití různých vlivů. Do myšlenek se mu stále pletla Alžběta Báthoryová, a jak se na ni podíval, probouzel se v něm zvláštní odpor, který si nedovedl vysvětlit.

„Už jsi vypravil posla do Nového Mesta?“ zeptal se tajemníka.

„Ano, asi před hodinou,“ odpověděl tajemník s jakýmsi strachem v upřímných očích. „Prosil bych vás, pane, o krátkou rozmluvu mezi čtyřma očima.

V této chvíli se zříkám úřadu tajemníka. Byl pro mě největší jistotou, ale nejsem ho hoden.“

„Proč?“ podivil se palatin.

„Právě o tom si chci s vámi pohovořit, abych ulehčil srdci i svědomí.“

„Tak pojďme,“ odpověděl palatin a zamířil se svým tajemníkem do pracovny.

Když už k nim nedoléhal hluk ze sálů a hudba se za nimi kradla jen přidušeně, zaslechli ze dvora vzrušené hlasy:

„Musím hned mluvit s palatinem, bez odkladu, stůj co stůj!“

„Palatin nikoho nepřijímá.“

„Musí, jde o veliké věci, o osudy mnoha lidí.“

„Dám vás hned zavřít, jestli v klidu neodejdete,“ rozeznávali hlas bytčanského kapitána.

Muž, který se k palatinovi tak zoufale dobýval, přistoupil k vozu, v němž přijel, a obrátil se ke kapitánovi.

„Dobře, odjedu, když mě k palatinovi nechcete pustit,“ hovořil rozčileně. „Ale ujišťuji vás, že vám palatin nebude vděčný za to, že jste odehnal jediného svědka této vraždy!“

Měsíc štědře rozléval bledé světlo po dvoře a kapitán strnule hleděl na vůz. Z okna sena něj mlčky díval i palatin s tajemníkem.

Na voze ležela mrtvola muže. V záři lucerny, kterou nad ní držel kapitán, bylo vidět uniformu i příšerně bledý obličej.

„To je můj hajduk!“ překvapeně zvolal kapitán.

„Hajduk, kterého jsem před hodinou poslal do Nového Mesta,“ konstatoval tajemník.

„A muž, který ho přivezl a chce se mnou mluvit,“ pravil palatin, „je Mikuláš Lošonský. Hned ho přiveď, ale nenápadně a dej pozor, aby se hosté o zavraždění hajduka nedozvěděli.“

Za okamžik stál Mikuláš Lošonský před palatinem.

Tvář měl vzrušením rudou.

„Předstupuji před Vaši Jasnost jako posel města Čachtice. Město se ocitlo na pokraji zoufalství a jedinou pomoc a záchranu vidí ve vaší spravedlnosti.“

„Jak ses dostal k mrtvole mého hajduka?“ přerušil ho palatin.

„Před Veľkou Bytčou na silnici, právě před tím, než jsem k tomu místu doběhl, ho zabilo pět jiných hajduků. Vylekaně se rozprchli, když zaslechli rachot mého kočáru. Oči mám sice staré, ale bystré. Dobře jsem je viděl.“

„Čí hajduci to byli?“ zeptal se palatin.

„Byli to hajduci Alžběty Báhtoryové!“

„Vyprávěj,“ vyzval ho palatin po krátkém zamyšlení. „Vyprávěj, co se v Čachticích děje a co bych tam mohl udělat.“

Naslouchal se zatajeným dechem. Chodby zločinů pod čachtickým zámkem i hradem. Mučení děvčat, železná panna, koupání v krvi, zvěrstva služebníků, stovky mrtvých – to byly věci, o nichž palatin do dnešního dne neslyšel, a dnes je slyší znovu a znovu, nyní od bělovlasého starce, jenž by z úst nevypustil lživé slovo.

„To, o čem jsem v krátkosti pověděl, se odehrává v podzemí, kam nemůže ani paprsek slunce. Ale jsou svědkové, kteří mohou zločiny dosvědčit před soudem. Jednou z žádostí města Čachtice je, aby Alžběta Báthoryová a její spolupachatelé byli postaveni před soud. Jménem města se mám poklonit Vaší Jasnosti a poprosit vás o to.“

„A co žádají Čachtičané kromě toho?“ zeptal se palatin s nevyzpytatelnou tváří.

„Alžběta Báthoryová obvinila před několika měsíci Čachtičany z toho, že nadržují zbojníkům, že jsou buřiči a dopouštějí se i dalších zločinů. Teď

je vyjídá na tři stovky vojáků, kteří jsou tam jenom kvůli tomu, aby paní mohla dál nerušeně páchat své zločiny. Čachtice mají bídu hmotnou – vydržování vojáků pohltilo doposud všechny jejich zásoby. Ale jsou i v bídě mravní. Vojáci přepadávají v noci dívky v jejich komůrkách. A přinucuji všelijak k povolnosti manželky těch měšťanů, u nichž jsou bytem.“

Palatin jen naslouchal se zachmuřeným čelem.

„Ke všemu v těchto dnech,“ pokračoval Mikuláš Lošonský hlasem, který se rozhořčením třásl, „služebníci na rozkaz paní vykořisťují poddané, svobodné sedláky i měšťany tak, že za pár týdnů bude každá ruka křečovitě svírat žebráckou hůl nebo zbraň, s níž se vrhneme na zámek, a poteče krev!

Čachtická paní násilím rozprodává svou úrodu a ceny si určuje svévolně.

A není zákona, který by Čachtice chránil, není vrchnosti, která by se trpícího města ujala. A to ještě není všecko. Říká se tomu oprava hradu a silnice a pod tou záminkou se vytloukají z lidí neslýchané poplatky. Kdo se nepodrobí, toho nemine trestná lavice a pak ho polomrtvého pro zastrašení ostatních uvrhnou do žaláře. Nejstatečnější lidé opouštějí statky, domy, rodiny, utíkají do hor k zbojníkům, jsou naplnění jen myšlenkou na pomstu.

Jménem Čachtic prosím o spravedlnost, protože jinak se město, které vždycky bylo vzorem klidu a pořádku, stane dějištěm krvavých událostí.“

„Odejdi v pokoji, Mikuláši Lošonský,“ řekl palatin po krátké odmlce.

„Tvé poselství jsem vyslechl a slibuji ti, že čachtické události dám vyšetřit a že zakročím.“

„Je zapotřebí zakročit ihned!“ odporoval Mikuláš Lošonský s tváří přísnou a vážnou. „Protože všeobecné pohoršení a odvaha vzbouřit se každou chvíli rostou. Prosím o okamžité odvolání vojska.“

„Uznávám, že v Čachticích není zapotřebí vojska na ochranu paní, kvůli níž jsme je tam poslali,“ odpověděl palatin. „Ale je zapotřebí na udržování pořádku, vždyť podle tvé řečí je tam situace velice vážná.“

Mikuláš Lošonský zklamaně opouštěl palatinovu pracovnu. Představoval si svůj návrat do Čachtic. Přinese jen slib, že palatin pomůže. Ale než ta slíbená pomoc přijde, bude lid ožebračován dál.

Když se za ním zavřely dveře, palatin i nadále seděl v křesle, pohroužen do myšlenek. Vyrušilo ho bouchnutí do dveří.

Tajemník vyskočil, chtěl původce toho bouchnutí poučit o dobrém chování. Rychle otevřel dveře, ale na chodbě nebylo živé duše. Nezaslechl ani dupot prchajícího.

Jeho pohled se svezl na podlahu. Ležel tam list, který se červenal sedmi pečetěmi.

Zdvihl ho.

„Tajemný posel,“ hlásil palatinovi, „hodil před vchod do vaší pracovny tento list se sedmi pečetěmi, adresovaný vám.“

„Otevři ten dopis,“ překvapeně řekl palatin, „a čti!“

Tajemník dopis otevřel. A jak četl, bledl a palatin pozoroval vzrušení na jeho tváři.

„Je to dopis zesnulého faráře Andreje Berthoniho, předchůdce Jana Ponicena,“ oznámil po přečtení ostrým hlasem. „Mluví se v něm o zločinech Alžběty Báthoryové. Dopis byl objeven v kryptě čachtického kostela.“

Palatin po dopise živě sáhl. I on si ho přečetl.

Juraj Závodský přistoupil k oknu.

Na dvoře se znovu ozýval hluk.

Mikuláš Lošonský vyšel právě ve chvíli, kdy na kapitánův rozkaz odnášeli mrtvolu.

„Odstraňujete stopy po zločinu,“ vybuchl, „místo abyste je světu ukázali, abyste volali po spravedlnosti!“

Bytčanský kapitán ho jen stěží přiměl k tomu, aby nasedl do kočáru.

„Uháněj co nejrychleji!“ nařídil kapitán kočímu. „Protože jinak tě i s tvým pánem, když nebude mlčet, musím posadit do chládku.“

Kočí práskl do koní.

„Pane kapitáne,“ křičel Mikuláš Lošonský na rozloučenou, „poděkujte Alžbětě Báthoryové, že vám dala zabít hajduka. Polibte její vznešenou ruku a nastavte krk, aby vás zaškrtila!“

Palatin dočetl dopis a odložil ho na stůl.

„Co tomu říkáš?“ ptal se.

Tajemník neodpovídal, jen zamyšleně hleděl před sebe.

„Přiveď ke mně Alžbětu Báthoryovou!“ ozval se palatin rázně a důstojně, jako by předsedal soudu.

MEZI ČTYŘMA OČIMA

Alžběta Báthoryová se nedozvěděla, co se přihodilo. A neměla ani tušení o tom, že palatin ví, jak její hajduci zabili jeho posla.

Juraj Závodský ji vyrušil z rozhovoru právě s Janem Christianem:

„Velmi lituji, Vaše Milosti, že vás musím odtrhnout od vašeho milého společníka. Jeho palatinská Jasnost si však chce s vámi pohovořit. Očekává vás ve své pracovně.“

„Co to má znamenat? Proč si palatin nepohovoří se mnou tady? Proč mě očekává ve své pracovně?“ vyptávala se zneklidněna.

Nabídl jí rámě.

„Jsou věci, Vaše Milosti,“ chladně odpověděl tajemník, „o kterých se dá nejlíp hovořit beze svědků, mezi čtyřma očima.“

Za okamžik zmizela za dveřmi palatinovy pracovny. Tajemník dovnitř nevešel. Když se zahleděla na palatinovu zamračenou tvář, srdce jí začalo vzrušeně bušit.

Palatin jí mlčky pokynul, aby usedla.

„Co si přejete?“ ptala se s nuceným úsměvem, když se do ní zabodl palatinův pohled.

„Proč jste dala zavraždit mého hajduka?“

Vyvalila oči.

„Proč jste to udělala?“ zvolal rozčileně, už nedokázal krotit potlačovaný hněv.

Svět se s ní zatočil.

Nával strachu ji přímo dusil.

„Proč jste to udělala?“ opakoval ještě rozčileněji, ještě hrozivěji.

„Tohle obvinění,“ přemáhala ohromení i strach, „mě natolik překvapuje, že na ně ani nenalézám odpověď. Ubezpečuji Vaši palatinskou Jasnost, že nevím ani o zavraždění vašeho hajduka, ani o tom, kde a za jakých okolnosti k tomu došlo.“

„Pět vašich hajduků ho přepadlo na silnici a očitý svědek útoku před chvílí přivezl jeho mrtvolu.“

„Jestli to provedli, tak jen na vlastní pěst,“ řekla s předstíraným hněvem.

„Potrestám je.“

„O jejich potrestání se postarám sám!“

„Podrobuji se vůli Vaší Jasnosti,“ odpověděla zmateně. „Hajduky dám chytit a bez meškání je odevzdám do vaší moci.“

„Ušetřil jsem vás této námahy, Milosti. Vaše hajduky už možná chytli, a když ne, stane se to co nevidět.“

Cítila se v pasti. Zamrazilo ji.

Palatin ukázal na zažloutlý dopis.

„Je to dopis člověka dávno pochovaného. Viní vás v něm z devíti vražd!“

Když brala dopis ze stolu, třásly se jí ruce.

Až teď jí svitlo v hlavě, proč zbojníci vytáhli rakve z krypty. Hledali důkaz a objevili ho. Řádky a písmena se jí před očima začaly hemžit jako mravenci.

„Cožpak Vaše Jasnost tomuhle šílenství věří?“ ptala se v slzách. „Věří nesmyslům a zlomyslným lžím, které o mně šíří moji nepřátelé?“

„Co tomu dopisu říkáte?“ zeptal se jí. Jejích slz si nevšímal.

„Faráře Berthoniho jsem před lety požádala, aby pochoval devět děvčat, to je pravda. A je také pravda, že je pochovával tajně, v noci. V zámku tehdy vypukla nakažlivá nemoc. Jejích devět obětí jsem nechala pohřbít tajně, aby na pohřeb nepřišly celé Čachtice, jak to mají ve zvyku. Chtěla jsem tak zamezit šíření nákazy.“

„Andrej Berthoni tu událost líčí trochu jinak.“

„Byl to tichý blázen, nepříčetný člověk.“

„Vašim slovům bych rád věřil, Vaše Milosti. Pošlu do Čachtic hajduky, předvolám svědky, kteří potvrdí vaši výpověď, a tak vyvrátí mé pochybnosti.“

Když viděl, jak sebou při jeho slovech trhla, řekl uštěpačně:

„Anebo ne, neudělám to. Mohlo by se stát, že by vaši hajduci i tohoto mého hajduka zabili…“

Palatin bystrým zrakem odhadl její zmatek a strach. Zhnusila se mu přetvářka, kterou už pronikl až do dna její zločinné duše.

„Vyzývám vás, abyste mi odpovídala jasně a přesně!“ řekl pak přímo, protože jeho povaze se protivilo jít k cíli takhle zakukleně. „Je pravda, že jste nedbala na zákony božské ani lidské, že jste zavraždila na stovky děvčat?“

„Není to pravda!“

„Že jste je mučila a koupala se v jejich krvi?“

„Ne, ne!“

„Že jste se koupala v panenské krvi, abyste si zachovala krásu a věčné mládí?“

„Ne, ne, ne!“

Vybuchla v křečovitý pláč. Hlavu vnořila do dlaní. Palatin od ní neodtrhl oči a postřehl, jak se na něj mezi prsty, přitisknutými na tvář, číhavě dívá a zkoumá účinek svého bouřlivého protestu, svých slz a nářků.

Palatin vstal. Jeho kroky temně duněly, jak přešel po pracovně. Potom se u ní zastavil.

„Jste vynikající herečka! Moje nebožka první žena Žofie Forgáchová vás vyznamenávala svým přátelstvím. Jste vdovou po mém nejlepším příteli Ferenci Nádasdym, který se jistě obrací v hrobě nad tím, že mezi námi muselo dojít k takovému rozhovoru mezi čtyřma očima. Ano, jste vynikající herečka, ale ne zas tak vynikající, abyste mě zmátla a zamlžila přede mnou skutečnost.“

Alžběta Báthoryová okamžitě povstala. Oči se jí rozsvítily vzdorem, slzy hned oschly a tvář před chvílí ztrápená nabyla ostrých rysů zarputilosti.

„A co byste udělal,“ podívala se na palatina vyzývavě, „kdybych přiznala, že opravdu vraždím děvčata a koupu se v jejich krvi?“

„Udělal bych totéž, co udělám, i kdybyste to neřekla: co nejdůrazněji vás varuji!“

„To není varování, to je hrozba!“

„Třeba i hrozba, abyste se vzpamatovala.“

„Nikdo mi nemá co hrozit, nikdo mě nemá právo v něčem omezovat, nikomu se nemusím zodpovídat.“

„Máte odpovědnost před Bohem a před zákony! A mou nejsvětější povinností je bdít nad dodržováním zákonů. Kdybych teď nemusel myslet na vaše příbuzné, na příslušníky zasloužilých rodů, ale naslouchal jen hlasu svědomí, dal bych vás na místě uvrhnout do vězení a postavil bych vás před soud. Aby ten hlas svědomí nezvítězil, žádám vás, abyste se okamžitě vrátila do Čachtic!“

„Vyháníte mě ze svého domu?“

„Jestli si to tak vykládáte, tak tedy ano!“

Palatinova tvář planula hněvem, oči Alžběty Báthoryové jiskřily zlostí.

„Toho budete, přísahámbůh, litovat, pane palatine!“ vykřikla hlasem ochraptělým vzbouřenými vášněmi.

Otočila se a hrdě vztyčená odcházela.

„Odjedu, jenom co se rozloučím s vašimi vzácnými hosty, kteří jsou vzácní i mně!“ pravila ve dveřích.

V duši zaslepené zlostí se jí zrodilo šílené odhodláni.

Ano, ihned odjede… Vracela se do veselého shonu a reje s rozjasňující tváří. Ale dřív než ona odejde palatin a s ním hrabě Nyáry, její nejnebezpečnější nepřátelé… Odejdou tam, odkud není návratu…

VÍNO SMRTI

Tajemník vyslechl z vedlejšího pokoje celý palatinův rozhovor s čachtickou paní. Sám palatin si to tak přál.

Když odešla, vstoupil do pracovny, v níž palatin vzrušeně přecházel sem a tam.

Sotva spatřil tajemníka, zamračené čelo se mu trochu vyjasnilo.

„Dřív než bych odpověděl na otázku Vaší palatinské Jasnosti,“ řekl tajemník, když se ho palatin ptal, co soudí o vyslechnutém rozhovoru, „prosím, abych směl opakovat svou žádost o abdikaci.“

„Dám tě asi zavřít, když mě budeš dráždit takovými nesmysly,“ dobrácky na něho zavrčel palatin. „Ale pověz, co máš na svědomí!“

Juraj Závodský podrobně vyprávěl o svém dávném dobrodružství, které vrhalo stín na celý jeho život a teď po letech mu hrozí pohromou.

„Uražená a pomstychtivá Báthoryová je všeho schopná,“ končil tajemník svou zpověď, „musím být proto připraven i na to, že mě veřejně obviní.

Tak by mě mohla znemožnit, a to bych Vaší palatinské Jasnosti žádnou čest neudělal.“

„Mým tajemníkem zůstaneš a dost!“ odpověděl palatin s rozhodností, která vylučovala jakýkoli odpor. „To, co jsi udělal, byl výbuch ohnivé mladosti. Za ten nemůže nikdo s čistým svědomím volat k odpovědnosti muže, jemuž se už blíží stáří. Jen tě mohu politovat, že jsi takovou láskou zahořel právě k neřestné ženské. Všechno zůstane při starém, Juraji, jen mé přátelství k tobě se dík tvé vzácné upřímnosti ještě upevnilo. Až budeš jednou potřebovat obhájce, počítej se mnou. A postarej se o svou dceru Eržiku!“

„Je ženou zbojníka,“ sklíčeně připomněl tajemník Juraj Závodský.

„Zbojníka, který je už v naší moci,“ odpověděl palatin. „Odpravíme ho bez okolků. Eržika své poblouznění oželí a o její další osud se pak postaráme. Prohlásíme její sňatek za neplatný. Oznam superintendentu Eliáši Lánimu, který je teď mým hostem, že si přeji, aby se o to co nejrychleji postaral. Andreje Drozda nepopraví jako jejího manžela, takže nebude vdovou po zbojníkovi.“

Juraj Závodský dojatě poděkoval palatinovi za starostlivost.

„Ale teď mi pověz, co si myslíš, že bych měl udělat?“ zeptal se palatin.

„Uvěznit Alžbětu Báthoryovou a odevzdat ji i s jejími spolupachateli soudu.“

„Ano, tak by to bylo správné. Ale což ji mohu uvěznit právě teď, když je na svatbě zastoupena celá země a skoro celá Evropa? To by pro nás i pro její vlivné příbuzenstvo byla strašná blamáž!“

„A to příbuzenstvo by se zajisté obrátilo proti Vaší palatinské Jasnosti,“

zamyslel se tajemník.

„Rozhodně musíme být co nejopatrnější.“

Palatin se dohodl s tajemníkem tak, že mocné příbuzenstvo svolají a vyzvou, aby na čachtickou paní dohlédlo a znemožnilo její zločinné počínání. Bude vydán příkaz, aby se poddaným poskytly jisté úlevy. Poddaní ať

přestanou reptat a na všechno, co se stalo, zapomenou. Dokud nebude v Čachticích klid, vojsko tam zůstane, ale na účet paní. Ona je musí vydržovat. A musí okamžitě přestat s drancováním a musí být znemožněno každé porušování zákonů.

„Velitel vojska,“ řekl palatin, „nebude podléhat rozkazům Alžběty Báthoryové. Musí přísně potrestat všechno, čím němečtí žoldnéři obyvatele podráždí. Nejdůležitější velitelův úkol bude spočívat v tom, že zlikviduje zbojníky, ale to bude pro něho hračkou, když vůdcové jsou už v Novém Mestě za mřížemi. V tomto smyslu udělej, příteli, všechna potřebná opatření. Doufám, že horké hlavy zchladnou a budeme mít klid. Ale teď je nejvyšší čas vrátit se k hostům. Mohli by si mou nepřítomnost všelijak vysvětlovat.“

Po všech síních se ozýval radostný šum. Číšníci neúnavně dolévali číše.

Víno rozjařilo mysl, sbližovalo hosty, hudba vyhrávala stále živěji, tanec se šířil čím dál tím temperamentněji z úplně nabité taneční dvorany do okolních sálů.

„Musím se s politováním vzdát požitku tančit s vámi, kníže,“ omlouvala se Alžběta Báthoryová, když ji Jan Christian s obvyklou galantností vyzval k tanci.

„Proč?“ zeptal se zklamaně.

„Jenom proto,“ odpověděla se svůdným úsměvem, „že jsem se rozhodla ulehnout k odpočinku a brzy ráno se vrátit do Čachtic. Ale ještě se musím rozloučit s několika milými přáteli.“

„Kdyby vaše oči, krásná paní, pronikly do mého srdce,“ hovořil kníže Jan Christian. „Kdyby uviděly, kolik zármutku jste v něm vyvolala svým nečekaným odchodem, pak by vám lítost nedovolila odjet.“

„A kdybyste vy, milý kníže,“ usmála se tím nejlaskavějším úsměvem, „viděl do srdce mně, vyčetl byste z něho, že vás co nejdříve toužím přivítat ve své čachtické samotě a opuštěnosti.“

Knížeti se mihl po tváři šťastný úsměv. Ale už nestačil za pozvání poděkovat, neboť k nim právě přistoupil hrabě Nyáry.

„Naše vzácná společnost,“ pohoršoval se strojeně, „se s pobouřením dozvídá, že se s ní, Vaše Milosti, míníte rozloučit.“

Kníže Jan Christian postřehl, že si čachtická paní nervózně pohrává s rubínovým očkem masívního zlatého prstenu. Tu zmatenou hru jejích prstů sledoval i hrabě Nyáry. A nasládlý úsměv na jeho rtech vystřídal chlad, výraz ostražitosti a tajného vzrušení.

„Ano, milý příteli,“ odpověděla, naklonila se k podnosu a opatrně zdvihla svou číši. „I když s těžkým srdcem, přece jen se loučím. Ještě poslední přípitek a pak poslední sbohem.“

Podala číši hraběti i knížeti.

„Poslední sbohem!“ pravila hraběti Nyárymu a přísným pohledem ho přiměla, aby se při Juknutí jejich oči setkaly.

„Sbohem,“ šeptla knížeti a tvář jí zčervenala vzrušením.

Kolem nich se shromažďovali hosté s číšemi v rukou. Mezi nimi i palatin. Přiťukla si i s palatinem, ale tak nešikovně, že mu prstenem zazvonila o číši. Připila si i s ostatními hosty, číše se zvedaly k ústům.

Vtom k největšímu zděšení hostů přiskočil hrabě Nyáry k palatinovi a chytil ho za ruku tak prudce, že mu část vína vyšplíchla na rukáv.

„Co to děláte?“

„Vaše víno je otrávené,“ odpověděl hrabě Nyáry ledově a tak nahlas, že ho všichni kolem museli jasně slyšet. „Je to víno smrti, právě tak jako moje.“

POSLEDNÍ TANEC

Hrstka strnulých hostů se upřeně dívala na číši palatinovu a číši hraběte Nyáryho.

Kníže Jan Christian pozoroval Alžbětu Báthoryovou. Byla bledá, ruka se jí třásla, až se jí víno vylévalo.

Palatin přerušil ticho přitlumeným hlasem: „Pánové a dámy, nic se nestalo! Pomlčte, prosím, o této příhodě.“

V okolních síních se hosté oddali zábavě natolik, že ani nezpozorovali, jak kolem palatinova stolu nastalo na chvíli hrobové ticho. Potom muzikanti na palatinův pokyn spustili tuš.

„Kdo to udělal?“ zeptal se palatin šeptem hraběte Nyáryho a jeho zkoumavý pohled přeletěl spoustu hostí, až nakonec utkvěl na Alžbětě Báthoryové, která právě přistupovala ke knížeti.

„Udělala to dáma,“ odpověděl hrabě Nyáry také šeptem. „Uvolnila ze svého dutého prstenu drahokam a při Juknutí ukápla do vína jed. Mně to udělala už předtím a sama mi číši podala.“

„Ještě jeden tanec, kníže,“ ozvala se Alžběta Báthoryová s nuceným úsměvem. „Nedokázala bych si odpustit, kdybych si s vámi ještě jednou nezatančila.“

„Jsem šťasten, že mi osud dopřál být vám společníkem při vašem posledním tanci,“ řekl cizím a chladným hlasem.

Poslední tanec! Kladl úmyslně přízvuk na ta dvě slova? Mají hlubší smysl, než se zdá? Ucítila na sobě palatinův pohled. Přejel ji mráz.

Poslední tanec…

„Chvějete se, krásná paní, jako vadnoucí květ,“ hleděl jí upřímně do očí, „a šíříte kolem sebe vůni, která opájí, omamuje. Vůni krve…“

Zachvěla se ještě citelněji. Z očí jí vyšlehl strach a zoufalství. Jako by to byl oči ženy nad propastí.

Co to má znamenat, ta náhlá a nápadná změna knížete a jeho chování bez milostné dychtivosti? Co ty podivné narážky, ten pohled, který se do ní zarývá tak chladně, vyzývavě, pohrdavě, nepřátelsky?

Vzrušení kolem palatina utichlo.

Hosté zaujali svá místa.

„Odnes tyhle dvě číše!“ zavolal palatin na číšníka.

„Odnes je kapitánovi, aby účinek vyzkoušel na zvířatech. Výsledek ať mi hned přijde nenápadně oznámit. Nic se nestalo, milí hosté,“ pravil, když se číšník vzdálil, „vůbec nic se nestalo.“

Kardinál Franko Forgách se ironicky usmál, naklonil se k palatinovi a řekl:

„Snad jen to, že jste své mínění o vznešené paní podstatně změnil, jestli se nemýlím.“

Palatin neodpovídal. Soustředěně pozoroval paní, jak tančí s knížetem.

Chovala se tak zvláštně, že na sebe upoutávala pozornost. Nikoli tím, že by knížeti jako předtím dávala najevo své nejhlubší sympatie. Teď jako by zapomněla na společenské předpisy, třeštila na něho oči jako smyslů zbavená.

Kníže však nedával na sobě znát rozpaky. Nanejvýš projevoval údiv nad chováním partnerky.

„Pozvala jste mě, krásná paní,“ hovořil při tanci, „do své čachtické samoty a opuštěnosti, neměl jsem už čas na vaše pozvání odpovědět. Byl bych teď rád, kdybyste mou odpověď vyslechla nyní.“

Pociťovala každou chvíli silněji, že se před ní kníže od samého začátku přetvařoval, že teď začíná strhávat masku, že před ní odhaluje svou skutečnou, stále hrozivější tvář.

Z celého jeho zjevu vanul chlad a hrůza. Strach Alžběty Báthoryové stále rostl, stále zoufaleji hledala rozluštění přibývajících záhad.

„Krásná paní, jste zvědavá na odpověď?“

„Ne,“ odpověděla, „protože vás v Čachticích budu očekávat zcela určitě.“

„Já do Čachtic opravdu přijedu,“ odpověděl kníže, „ale až potom, až tam zavládne právo a spravedlnost.“

V tom okamžiku zůstala jako zasažená bleskem. Vytrhla se knížeti a vykřikla. Projelo jí strašné poznání.

Na její výkřik roztančené páry strnuly, zmkla i hudba a hosté se nahrnuli do taneční dvorany.

Kníže měl tvář při vzpomínce na právo a spravedlnost na chvíli znetvořenou výbuchem nenávisti. Jeho přitlumený hlas, chvějící se utajovanou nevraživostí, připomněl Alžbětě Báthoryové člověka, kterého jednou viděla na dvoře svého zámku. Hlas, který tam právě vyslechla, byl hlasem Jana Kaliny.

To on se skrývá za maskou knížete!

Ve chvíli, kdy v ní toto přesvědčení dozrálo, vyjasnily se jí v duši záhady vyvolané tajemným chováním knížete i jeho narážkami. Zmocnila se jí nezkrotná zlost, hněv, touha po pomstě.

„Co je vám, krásná paní?“ nevinně se zeptal kníže.

„Ničemníku ničemný!“ zakřičela a zběsile se na něho vrhla, bušila do něho rukama, kopala ho nohama.

Kníže se ani nepohnul.

Někteří hosté, kteří neztratili duchapřítomnost, přiskočili k Alžbětě Báthoryové a odtrhli ji od knížete. Chytili jí za ruce.

„Pusťte mě,“ řvala. „Je to podvodník, šejdíř! Podle oklamal mě i vás všechny. Je to můj poddaný Jan Kalina, buřič a vůdce zbojníků!“

Hosté strnuli. Označila knížete za zbojníka tak přesvědčivě, že v první chvíli snad každý otřesnému odhalení uvěřil. Vyděšené dámy si ohmatávaly skvosty, jestli je vůbec ještě mají.

Na tváři knížete se objevil úsměv, oči se mu rozzářily a do ticha zazvonil jeho zvučný smích.

Čachtická paní na něho hleděla s tváří k nepoznání ztrhanou bouří vášní.

Z jejích očí sršely blesky.

„Tohle je tedy největší dobrodružství mého života,“ smál se kníže Jan Christian. „A velice by mě potěšilo, kdyby toho krásná paní nemusela litovat. Nepřál bych si to, proto prosím Vaši palatinskou Jasnost aby uvěřila slovům Její Milosti a uvrhla mě do žaláře. Jsem zbojník Jan Kalina, když už to tvrdí paní, která mě dnes večer okouzlila. Ať mě proto stihne osud zbojníka. Ale je pořád ještě možné, že sama krásná paní bude prosit za odpuštění a stane se mou osvoboditelkou. Už i v téhle sladké naději prosím, abych byl uvržen do nejtemnějšího žaláře.“

A nad množstvím hostí se rozhlaholil jeho smích. Zapůsobil jako švihnutí kouzelným proutkem.

Co je to za nesmysl, že by kníže Jan Christian, nejoslavovanější host který si vybranými způsoby, bohatými vědomostmi a osobním kouzlem podmanil srdce každého, že by tenhle člověk byl obyčejným zbojníkem!

Ve dvoraně se jako ozvěna rozezvučel i smích hostí.

Čachtická paní vůčihledně krotla. Všeobecný smích jako by její hněv rozháněl. Ruce, které ji držely, už ji pustily, ona jen stála, zkoumavě pohlížela na knížete a bylo na ní vidět, že už sama má pochybnost o svém odhalení.

„Á, pan kapitán přichází právě vhod,“ usmál se kníže na bytčanského kapitána, který se vzrušeně prodíral řadami hostů. „Bude mně obzvláštním potěšením, když mi kapitán vlastnoručně spoutá ruce.“

Palatin se překvapeně otočil. Vytušil, že se muselo stát něco neobyčejného, když se k němu kapitán prodírá tak nápadně.

„Pandurský kapitán z Nového Mesta prosí o přijetí ve velmi vážné věci.“

„Hned ho přiveď!“

Kapitán udělal čelem vzad a svatebčanů se zmocnilo nové vzrušení.

Následovala chvíle napjatého očekávání, která přišla palatinovi právě vhod. Ještě nenašel východisko z choulostivé situace, ještě mu nenapadlo, jakou satisfakci dát knížeti za urážku.

„Prosím za odpuštění,“ udýchaně se ozval pandurský kapitán, „že se odvažuji před Vaši palatinskou Jasnost v tak nevhodnou chvíli, ale…“

„Mluv, co se stalo a co si žádáš!“ přerušil ho palatin.

„Přivážíme z Nového Mesta dvacet zbojníků, protože jsme se báli, aby je jejich četní druhové nevysvobodili z našeho žaláře.“

„O které zbojníky se jedná?“

„O Andreje Drozda, Jana Kalinu a jejich osmnáct společníků.“

Celá síň vybuchla v smích. Ani palatin se neudržel. Jen na knížeti bylo vidět, že je nepříjemně překvapen. Alžběta Báthoryová omdlela. Nikoli ze strachu, že zbojníky přivážejí do Veľké Bytče, neboť na jejich výslechu jí po rozhovoru s palatinem už nezáleželo. Omdlívala z hanby nad svým strašným omylem. Musela se přece mýlit, když pandurský kapitán hlásí, že Jana Kalinu sem právě přivážejí.

„Nešťastný pane kapitáne,“ obořil se kníže na pandurského kapitána s předstíraným hněvem, „tak se mi odměňujete za to, že jsem vám chytil tlupu zbojníků? Kazíte mi zábavu! To jste se sem nemohl dokodrcat alespoň o hodinu později? Hrozně rád bych si užil žaláře. Vy jste mě připravil o ten vzácný zážitek!“

Kapitán pohlížel na knížete nechápavě. Hosté i s palatinem se smáli.

„A to jste mi to musel tak naléhavě přijít ohlásit?“ ptal se palatin kapitána.

„Ne, ale přišel jsem prosit o pomoc. Dá se předpokládat, že se zbojníci už dozvěděli o tom, že jejich druhy vezeme do Veľké Bytče. Byli roztroušení po lesích, teď se spojili, předběhli nás, chtějí nás napadnout a vězně osvobodit.“

„Pane kapitáne,“ rozkázal palatin svému kapitánovi, „vyšli pandurům na pomoc tolik mužů, kolik uznáš za vhodné.“

Kapitáni odešli. Palatin hledal očima Alžbětu Báthoryovou. Právě ji za dohledu palatinovy manželky Anny Czoborové vynášeli omdlelou z dvorany.

„Milý kníže,“ přistoupil palatin k Janu Christianovi, „prosím za odpuštění urážky pod mou střechou. Jsem přesvědčen, že chybu odčiní i sama čachtická paní, jen co se vzpamatuje. Jsem rád, že nepříjemnou událost neberete tragicky. Díky tomu mé vzácné hosty neznechutila, jenom je rozveselila.“

„A nejvíc mě,“ usmíval se kníže. „Na tohle dobrodružství budu s radostí vzpomínat!“

Svatební hosté se hrnuli ke knížeti a bouřlivě ho oslavovali.

Na Alžbětu Báthoryovou nikdo nemyslel, a pokud myslel, tak jen s povýšenou lítostí. Viděli v ní ženu, která se do knížete zamilovala tak bláznivě, že jí to zatemnilo rozum. Myslel však na ni palatin. Jeho kapitán čekal ve dveřích.

„Dovoluji si hlásit,“ pravil, „že obsah číše jsme vyzkoušeli na dvou psech. Víno bylo otrávené prudkým jedem. Psi okamžitě dotrpěli.“

„Můžeš odejít,“ zamračil se palatin a zamířil do síně, kam odnesli čachtickou paní.

Hrabě Nyáry zatím s rozjařenou tváří přistoupil k oslavovanému hraběti.

„Blahopřeji vám, knížecí Milosti.“

„Já mám co blahopřát vám, milý hrabě. Mně hrozil před chvílí jen žalář, ale vám a palatinovi,“ hovořil se záhadným úsměvem, „vám hrozila smrt!

Mě, jak se zdá, zachránila před žalářem jen náhoda, ale vás a našeho milého přítele palatina zachránil před jistou smrtí jen a jen váš bystrozrak.“

„Ó,“ na tváři hraběte Nyáryho se zračil nejvyšší stupeň obdivu, „bystrost zraku bledne před bystrostí rozumu Vaší knížecí Jasnosti.“

Hosté, kteří vyslechli tyto vzájemné poklony, netušili, že mají hlubší význam, jiný smysl než ten, který postřehli. Ale za okamžik všichni věděli, co se vlastně stalo. A to jen díky tomu, že hrabě Nyáry některým dámám po jejich svatosvatém slibu, že neprozradí ani slovo, vylíčil událost tak, jak se mu hodilo.

Dcery a zeťové čachtické paní se mezi hosty motali s bledými tvářemi.

Cítili, že je všichni kolem bůhví proč litují, že se kvůli čemusi vyhýbají rozhovoru s nimi, že něco před nimi tají. A jejich nitro mučila strašná otázka.

Bylo by to možné…?

Palatin přistoupil k Alžbětě Báthoryové právě ve chvíli, kdy se probrala z mdloby a unaveně se rozhlížela po služebných a po Anně Czoborové, která jí pomohla ne z lásky, ale z povinnosti paní domu. Když spatřila palatina, omdlela znovu.

„Chci s ní zůstat sám,“ řekl palatin a energickým posunkem vyzval manželku, aby i se služebnými opustila místnost.

Když se za nimi zavřely dveře, řekl palatin drsně, způsobem, který obvykle nepoužíval při rozhovoru s dámami:

„Tak dost! Nebo vás dám hodit do studny, když mi tu ještě dál budete předstírat falešné mdloby!“

Na smrt bledá otevřela oči a posadila se.

„Travičko! Vražednice!“ zakřičel na ni. „Táhni z mého domu, neboť jestliže za hodinu nebudeš za hranicemi Veľké Bytče, uvrhnu tě to nejtemnějšího žaláře!“

Otočil se a odešel.

Hněv v něm vřel tak prudce a blízkost čachtické paní ho tak dráždila, že kdyby ještě chvíli zůstal, určitě by zapomněl na důstojnost svého stavu a byl by se na ni vrhl a škrtil ji jako zákeřného vraha, který mu sáhl na život.

Z místnosti, v níž do krve uražená Alžběta Báthoryová osaměla, vběhla pak jako šílená do svých pokojů. V odlehlých chodbách si ničeho nevšímala.

„Zapřahat!“ vydala rozkaz svým hajdukům a dokonce sama pomáhala služkám házet věci do truhel.

Mezi hosty se hned rozkřiklo, že odjíždí. Ulevilo se jim. Ušetří je tak mnoha nepříjemných situací. Viděli v tom také jediný způsob zadostiučinění pro hraběte.

Dcery Alžběty Báthoryové i její zeťové si připadali jako na trní. Jeden po druhém se nenápadně vytráceli s množstvím otázek a výčitek a vcházeli do matčina bytu. Ale pohled na ně ji popuzoval.

„Zmizte mi z očí! Nechci vás vidět!“ Křičela na ně tak vztekle, že ji opouštěli s ještě větším roztrpčením, ještě zarmoucenější.

Dcerám se hrnuly slzy do očí a zeťové v bezmocném hněvu zatínali pěsti.

Ani se nenadáli, ocitli se v palatinově pracovně, kde je na palatinův příkaz shromáždil Juraj Závodský.

Palatin byl doslova rozzuřený.

„Alžběta Báthoryová provádí neslýchané věci,“ snažil se mírnit, „které už přestaly být veřejným tajemstvím. Už o nich ví i král a dožaduje se potrestání viníků. Dnes své ohavné činy dovršila: pokusila se otrávit mě a hraběte Nyáryho. Oznamuji vám to s důrazem, abyste u ní zakročili. Když se to nestane, musím se do toho vložit já a nebudu moci ušetřit ani vaše rodiny od hanby.“

Čachtická paní zatím uháněla od thurzovského zámku, jako by jí hořela střecha nad hlavou. Na chodbě potkala Juraje Závodského. Chtěl se tomuto setkání vyhnout, zmizet, ale ona jeho úmysl postřehla. Zastavil se.

„Juraji Závodský,“ vbodla do něho pohled „poslední den v roce tě čekám na čachtickém hradě. Čekám určitě. Nezapomeň!“

A vyšla na dvůr, kde ji očekával kočár!

Za chvíli její průvod vyrazil z brány a uháněl do tmavé noci…

KNÍŽE ZBOJNÍK

Hrabě Nyáry hledal příležitost pohovořit si s knížetem Janem Christianem o samotě. Stěží se mu to podařilo. Z výklenku spatřil právě ujíždějící průvod Alžběty Báthoryové.

„I když neplníš úmluvu,“ řekl hrabě Nyáry, „a podnikáš krkolomné kousky na vlastní pěst, stejně jsem tebou nadšen, mladý příteli! Nejdřív jsem nevěděl, co v tom přestrojení za knížete zamýšlíš, ale brzy jsem to pochopil.“

„Chtěl jsem, aby se o čachtických událostech a o čachtické paní a jejích zločinech dozvěděli i nahoře, chtěl jsem palatinovi otevřít oči.“

„To se ti znamenitě povedlo, upřímně ti blahopřeji.“

„A já nemám blahopřát a děkovat vám?“

„Ale nesmíme ztrácet čas,“ pravil hrabě Nyáry šeptem, když se u výklenku objevil pár milenců. „Teď mi řekni, jak se chceš dostat z tohohle povážlivého postavení? Co nejdřív se přijde na to, že sem z Nového Mesta žádné zbojníky nepřivážejí. Tvého pandurského kapitána chytnou a na mučidlech poví všechno. Bude s tebou zle.“

„Mně se nemůže nic stát. Pandurský kapitán je jedním z mých nejšikovnějších kamarádů, pochlubil se tu v uniformě Imricha Kenderessyho. Má tolik rozumu, že se nedá nachytat. Kdyby se to nakonec i stalo, měl bych zas já tolik důvtipu, že bych ho osvobodil.“

„O tvém důvtipu nepochybuji. Ale teď mi řekni, co jsi provedl s knížetem?“

„Prozrazuji to jen nerad, pane, i když jste nám dal velkodušně k dispozici svůj lovecký zámek.“

„Chceš tedy říci, že kníže je vlastně mým hostem?“

„Asi tak, pane, čeká na můj návrat ve vašem zámku. Odvedl jsem ho tam, když jsem zastavil jeho průvod. Dost zuřil, že musí být na několik dní hostem takového rozkošného zámečku. Ale viděl, že jiné východisko nemá.

Pěkně jsem se převlékl do jeho šatů, posadil se do kočáru, nu a jsem tady.“

„A nikdo z toho početného knížecího průvodu tě neprozradí?“

„Kníže dal svým průvodcům přísný rozkaz, aby mlčeli. Chápal, že kdyby některý z nich nedržel jazyk za zuby a já se dostal i do sebemenších potíží, ani on už by se nekochal krásou hvězd, neposlouchal by básně potulných poetů a nečerpal by moudrost ze starých spisů.“

„To jsi mu tedy pohrozil smrtí?“

„Ano a nejenom pro tenhle případ. I pro ten, kdybych se sám svou nešikovností prozradil. Jak by se choval palatin potom, až by vyšlo najevo, kdo jsem a co jsem?“

„Hned by tě dal uvrhnout do žaláře.“

„A co by udělal, kdybych mu potom oznámil, že kníže Jan Christian zemře, když mě nepustí na svobodu?“

„Hned by tě propustil.“

„Tak vidíte, pane, nemám se čeho bát. Proto jsem se rozhodl veřejně obvinit Alžbětu Báthoryovou a prozradit svoje inkognito.“

„To ti nedoporučuji,“ zrazoval ho hrabě. „Už beztak jsi dosáhl více, než jsi mohl očekávat. Kdyby ses prozradil, palatin by ti nikdy neodpustil, že jsi podvedl i jeho hosty, že jsi zastavil slezského knížete, zadržel ho a uvěznil. I kdyby ses odtud dostal živý, nedovedeš si představit, jakou honičku by na tebe a na tvé druhy palatin uspořádal. I z podzemí by vás vyhrabal a jsem si jist, že ještě nikdy zbojníky nesoudil tak krutě, jak by to udělal s vámi.“

„Máte pravdu, pane,“ odpověděl zbojník. „Ale nemohu přece jen tak odejít. Musím vše prozradit a vysvětlit, proč jsem vystupoval v přestrojení.

Jinak by mě mohli právem pokládat za podvodníka.“

„Odhalit tě může někdo jiný.“

„Vy byste to snad udělal?“

„Jistě,“

„Dobře, tak se ztratím bez rozloučení.“

Tak se i stalo.

Svatebčané se vyptávali, kam se poděl kníže, až jim nakonec hrabě Nyáry oznámil, že odjel před dvěma hodinami, že se vrací do Slezska.

„A možná že ani ne,“ dodal s tajemným úsměvem. „Snad ho srdce táhne jinam.“

Hosté se rozesmáli a s odjezdem knížete se rychle smířili. Nálada byla znamenitá, džbány nevyčerpatelné, hudba hrála.

„Udivuje mě,“ pustil se palatin do hovoru s hrabětem Nyárym, „že jsi o jeho odchodu tak dobře informován, zatímco já jsem o něm neměl ani potuchy.“

„Přesto že je kníže podivín,“ usmíval se hrabě Nyáry, „sotva by hostitele opustil bez rozloučení, kdyby pro to neměl důvod. A také kdyby byl knížetem…“

„Co tím chceš říci?!“

„Jen to, o co mě host Tvé palatinské Jasností požádal, kníže nebyl nikdo jiný než zbojník Jan Kalina.“

„To není možné.“

„Tam, kde jsou možné takové nemožnosti, jako v Čachticích, odtamtud zbojník, převlečený za knížete, není ani tak velkým překvapením.“

Palatin se zděšeně rozhlížel po hostech.

„Všechny obavy Tvé palatinské Jasnosti,“ hrabě Nyáry postřehl, co palatina trápí, „jsou neodůvodněné, jsou zbytečné. Jan Kalina nepřišel ani tebe, ani tvé hosty oloupit o skvosty, ale jen o víru…“

„O jakou víru?“

„O víru v Alžbětu Báthoryovou.“

„Jak mi vysvětlíš,“ podrážděně se ho zeptal palatin, „že jsi o zbojníkových úmyslech dokonale informován?“

„Jednoduše. Zbojník mě poctil svou důvěrou.“

„Budu tě volat k zodpovědnosti, že jsi ho hned, jak ses dozvěděl, kdo je a co je zač, nezadržel.“

Hrabě Nyáry se usmál:

„Tvoje palatinská Jasnost mi křivdí, jestli mě podezřívá ze zbabělosti nebo ze shovívavosti se zbojníkem. Chtěl jsem ho zadržet, ale byl ochoten dát se uvěznit.“

„To jsi měl udělat!“

„Pak by mezi svatebčany nastal poplach a zděšení, že seděli za jedním stolem se zbojníkem a že ho dokonce i Tvoje Jasnost, když už ho odhalili, odprosila.“

„Mohl jsi ho přece uvěznit v největší tajnosti,“ palatin se rozhněval, když si na tu scénu vzpomněl.

„Samozřejmě mohl,“ odpověděl hrabě, „ale za to bych se nedočkal nejmenší vděčnosti právě od Tvé palatinské Jasnosti. Ještě jsem totiž nepřipomněl, že kníže Jan Christian je v moci zbojníků. Kdyby se Janu Kalinovi ve Veľké Bytči jen vlas na hlavě zkřivil, kníže by zahynul…“

Palatin si vzrušeně hladil bradu:

„Tak bych ti asi podle toho všeho měl vyslovit dík, že jsi nechal zbojníka utéci!“

Palatin beze slova odešel. Hrabě Nyáry zpozoroval, že taktizoval nadarmo. Juraje Turzu přece jen naladil proti sobě. Ale vžíval se do tábora jeho odpůrců.

Už za chvíli se pohroužil do přátelské rozmluvy s kardinálem.

Kolem dokola stále panovala ta nejlepší nálada. Schylovalo se k ránu, ale hosté se nerozcházeli. Víno, zpěv a tanec jim nedaly na spánek ani pomyslet, mimoto se vzrušovali očekáváním zbojníků.

Když nakonec palatin oznámil, že ať se jeho hajduci namáhali sebevíc, když šli pandurům na pomoc, zbojníci přece jen zajatce vysvobodili a navíc chytili a zajali pandurského kapitána. Bystrý zrak hraběte Nyáryho postřehl, jak se palatin stydí za lež, kterou si okolnosti vynutily.

Nechtěl bych být v tvé kůži, Jane Kalino, pomyslel si a podivil se sám sobě, že tomuhle nevšednímu zbojníkovi nepřeje palatinovu pomstu, ale že je dokonce v pokušení chránit ho před ní…

20

Modrá krev

PÁN BŮH S NÁMI A ZLÉ PRYČ

(Z čachtické farské kroniky)

15. listopadu léta Páně 1610 píši tyto řádky se srdcem stísněným a s horoucí prosbou k Všemohoucímu, aby nás chránil v těchto těžkých dobách.

Je s námi zle, den ze dne hůř.

Moří nás bída, hrozí nám hlad. Hrabivost čachtické paní, která nedbá příkazů palatina, nezná mezí. Palatin jí zakázal nespravedlivě vykořisťovat poddané. Ale ona dře nejen poddané, ale i svobodné měšťany, a to pod sty různých záminek. A běda tomu, kdo jí nevyhoví, kdo se jí vzepře! Na tom se mstí Ficko s hajduky, kteří na jeho skřek přestávají být lidmi.

Vydržování vojáků připadlo paní. Jenže běda nám. Bylo lépe, když jsme je měli na krku sami, protože pod záminkou, že musíme přispívat na jejich stravu, vybírá dvakrát tolik, než spotřebovali v našich domácnostech, a to ve všech obcích, které patří k jejímu panství.

Komory máme prázdné, Pane Bože, co s námi bude o Vánocích, jak vydržíme do nové úrody? Hledím do budoucnosti s největšími obavami. Moji věřící jsou tak zubožení, že nemám to srdce žádat od nich svoje zákonné dávky. Farních pozemků užívá čachtická paní, ale raději bych umřel hlady, než bych od ní žádal nájem podle smlouvy.

Věřící se s láskou se mnou dělí o všechno, ale co bude pak, až nebudou mít oč se dělit?

Vroucně vzývám Boha, ať mi dá sílu, abych se i nadále ovládal a na kazatelně místo slova božího nebrojil proti křivdám, proti panské zvůli a proti vrchnosti, která trpí páchání zločinů.

Snad sám Wábel našeptal paní, aby se přestěhovala na hrad. Tam se ukryla, aby neslyšela vzdechy a kletby zuboženého lidu a aby byla v bezpečí, až trpělivost lidu přejde.

Ale běda ti, paní, ať se kamkoli skryješ!

Spravedlnost tě musí dostihnout!

Je temná noc a teprve před chvílí mě opustil Pavel Lederer, který mě navštěvuje jako spiklenec. Slzy se mi tlačí do očí, když pomyslím, jak je chudák ztrhaný a kolik zoufalství nosí v srdci.

„Důstojný otče,“ byla jeho první slova, když se vkradl do mé světnice.

„Řekněte, odpustí mi Pán Bůh, že jsem pro čachtickou paní sestrojil novou železnou pannu?“

Ubožák. Musel ji udělat, protože ho Ficko o to žádal. Žádná výmluva ho nemohla zachránit. Kdyby byl odepřel vyhovět žádosti, vzbudil by podezření. Ficko už teď stejně o každém pochybuje a i k němu ochladl.

„A tady je odměna za sestrojení železné panny,“ položil mi na stůl dvě stě zlatých. „Pálí mě ty peníze jako nečisté svědomí. Zmírněte jimi bídu trpících, důstojný otče!“

Žádným způsobem jsem ho nedokázal potěšit. Trochu se uklidnil až potom, když se rozhodl železnou pannu za každou cenu zničit. Dnes v noci ji prý svrhne do propadliště, kam chtěl kdysi Ficko shodit jeho. Možná že právě v této chvíli kráčí vystaven nebezpečí, že ho zpozorují, podzemními chodbami, možná že se právě v tuto chvíli železná panna s obrovským třeskem rozbíjí na dně propasti.

Pomoz, Pane Bože, tomu statečnému mládenci a ochraňuj ho!

Cítíme, že takhle už to dál nemůže jít, blíží se vysvobození a Alžběta Báthoryová tuší, že se řítí do zkázy. Třebaže to tají, rozneslo se, že se ještě tuto zimu chystá přestěhovat do Sedmihradska ke svému bratrovi. Proto prý odírá, koho ještě může, o poslední denár, a proto také zvýšila odměnu za polapení Imricha Kenderessyho, o němž je přesvědčena, že ji oloupil o šperky. Vzít nohy na ramena se chystá i Ficko. Hrabe peníze rukama nohama a zakopává je do své skrýše, o které ví na celém světě jenom Pavel Lederer. Fickův útěk je už jenom otázkou dnů. Jakmile se zmocní Magdy, zmizí jako krysa z topící se lodi.

Jak toužebně jsme čekali na návrat Mikuláše Lošonského a jak jsme byli zklamáni. A nejvíce on sám. Vře v něm hněv, že palatin váhá, že z nejrůznějších ohledů nezakročí a neznemožní další páchání křivd a zločinů. Od svého návratu nenachází kastelán klidu. Chodí od domu k domu, popouzí lid ke vzpouře. Je už pozdní noc a on se ještě nevrátil. Nezná ani opatrnost, ani strach. „Lid si musí pomoci sám, když mu nepomohou!“ Touto myšlenkou je skrznaskrz prosáknut. Bojím se o něj, ale ještě víc o Kalinu, Lederera, Drozda a jejich druhy. My jsme již staří, skláníme se do hrobu, ale oni jsou mladí, v plném rozkvětu sil. Nepřestávám se za ně modlit, aby je Bůh zachránil teď i v budoucnu. Hrozí jim tisíce nebezpečí, a jak z nich vyváznou, jaký osud je očekává, když se dostanou do rukou vrchností, které prý vykonávají spravedlnost? Už jsem přestal věřit ve spravedlnost tohoto světa, zbyla mi jen víra ve spravedlnost Nejvyššího soudce. Ale i ta se už ve mně otřásá.

Bože, Bože, proč jenom nesešleš trest na tu peleš hříchů, neřestí a zločinů!

Modrá krev!

Cítím, že to čert našeptal té peklu zaprodané ženě nový recept na zachování krásy a na získání věčné mladosti. Své stárnoucí tělo chce koupat v krvi panen zemanského rodu. Ta prý má jistější účinky než krev obyčejných děvčat!

Když se vracela ze svatby, kde díky Janu Kalinovi a hraběti Nyárymu tak pohořela, zastavovala se v chudých zemanských domech, snížila se k nim a projevila ochotu vzít si jejich mladé dcery na výchovu, učit je vybraným způsobům a jazykům bez nejmenší odměny. Dostatečnou odměnou prý jí bude, když bude mít čím zaplnit dlouhé, nudné zimní chvíle. Přivedla si na hrad dvacet pět zemanských děvčat. Kdo je viděl, mladinké, rozesmáté, svěží jako ranní rosa, čisté jako lilie, smějící se jako zurčivý potůček, tomu sevřel srdce žal a musel zatnout pěsti. Dvě z nich už zmizely!

Pavel Lederer, který je samé oko samé ucho, ani netuší, kam se poděly.

Prý utekly, protože se jim znelíbila přísná výchova…

Končím záznam událostí dnešního dne, protože jsem vysílen a zesláblý, že se mi brk v ruce při psaní chvěje. Minulé noci mě strašlivě drtilo jakési neviditelné břemeno.

Drtilo mě, opravdu drtilo…

Zdříml jsem si za úsvitu…

Pán Bůh s námi a zlé pryč…

NA PRAHU RUŠNÝCH UDÁLOSTÍ

(Z čachtické farské kroniky)

Píši tyto řádky 15. prosince, rozechvěn strašnými událostmi. Stará krev se ve mně bouří, chvílemi mám pocit, že z vědomí bezmoci pomalu začínám šílet.

Nečinně musím přihlížet ničení mladých životů, ohavnému prolévání nevinné panské krve. Při zdravých smyslech mě snad udržuje jen naděje, že to nepotrvá dlouho, jen několik dnů. Když vrchnost nezakročí, uděláme si pořádek sami.

Na hradě se odehrávají takové věci:

Z dvaceti pěti děvčat už myslím není ani jedno živé.

Dnes zahubila paní poslední dvě.

Ráno našli jedno děvče v posteli mrtvé, celé pobodané. Ti, co viděli mrtvolu, mezi nimi i Pavel Lederer, nezahlédli ani kapku krve. Přestože ani v nejmenším netušili, jak děvče zahynulo, byli přesvědčeni, že ji zahubila paní s Dorou a Ilonou.

Paní přiběhla k lůžku mrtvého děvčete celá rozzuřená. Předstírala, jako by o ničem nevěděla. Je opatrná! Snad se bojí, že ji hlídají, a tak dělá všech-no v nejhlubší tajnosti.

„Kdo to děvče zabil?“ křičela v předstíraném hněvu.

Odpovědělo jí hrobové ticho.

„Běda vám, jestli mi nejpozději do večera neprozradíte, kdo je vrah!“

S takovou hrozbou odešla od mrtvoly děvčete a zděšeného služebnictva.

Kvečeru svolala všechny obyvatele hradu na nádvoří.

„Naposledy vám říkám, abyste přede mnou vraha netajili. Kdo to děvče zabil?“

Před čachtickou paní předstoupil Ficko. Ten nejlépe věděl, proč čachtická paní hraje takovou komedii. Věděl, že se zanedlouho bude bát i vlastního stínu. Tajemné zmizení železné panny ji na smrt vyděsilo. Cítí, že je nablízku záhadný nepřítel. I Ficko se ho bojí. Kdo to může být? Nějaká tajemná bytost, anebo člověk z masa a krve? Ficko byl přesvědčen, že zmizení železné panny je dílem člověka. Ale to jeho strach nezmenšilo.

„Já vraha znám!“ zvolal hlasitě a s takovou jistotou, že mnozí zapochybovali, jestli nevinný život děvčete má opravdu na svědomí paní.

„Ukaž na vraha prstem!“ vyzvala ho paní a hrůzou zkoprnělé služebnictvo se zatajeným dechem číhalo na Fickovu ruku.

Ten za všeobecného ustrnutí zvedl ruku a chlupatým, křivým prstem ukázal na poslední z pětadvaceti zemanských děvčat.

Nádvořím se rozlehly výkřiky úžasu.

A děvče, obviněné z vraždy, hledělo v první chvíli nechápavě na Ficka velkýma modrýma očima. Připadal jí strašnější než všechny možné obludy, které znala z babiččiných pohádek.

„To ona zabila svou kamarádku!“

Děvče zbledlo. Tvář mělo bílou jako sníh, který pokrýval hrad.

„Proč jsi to udělala?“ hnala se k ní paní.

„Chtěla se zmocnit jejího zlatého náramku! Podívejte, tam ho má na levé ruce!“

„To je lež! Hanebná lež!“ křičelo děvče ve smrtelné úzkosti. „Ten náramek mi darovala matka. Vždyť tady vevnitř jsou vyryta začáteční písmena mého jména a tady je náš erb!“

„Každý vrah se vymlouvá, jak může,“ chechtal se Ficko a paní se na ubohé děvče vrhla, tloukla je pěstí a zasypávala těmi nejošklivějšími nadávkami.

„Budeš se ještě vymlouvat?“ řvala a děvče, které se zpočátku bránilo a chránilo před údery rukama, se stávalo bezmocnou hračkou její zloby.

Usedavě se rozplakalo, nakonec kleslo do sněhu a kromě Ficka, paní, Ilony a Dory nebylo kolem človíčka, jehož srdce by se nesevřelo při pohledu na děvče, o jehož nevině neměli nejmenší pochybnosti.

Pavel Lederer stál opodál jako socha.

A děvče, pokořené, zbité, obviněné z vraždy, se zmítalo na sněhu jako poraněná srna. Její červené holínky se míhaly po bílém sněhu jako velké, živé krvavé skvrny.

Vtom se děvče pojednou vzchopilo. Na tváři se mu zračila zoufalá odvaha.

Podívalo se na bránu, rozběhlo se a zoufale si razilo cestu mezi strnulým služebnictvem.

„Chyťte ji!“ vykřikla paní.

„Pusťte mě!“ vytrhlo se děvče z drsných rukou bab.

„Pusťte mě, vy vrazi!“

Ó Bože, proč ještě hromy tvého hněvu nesmetly z povrchu zemského tu peleš lotrovskou!

Děvče uvrhli do žaláře. A ani ne za hodinu, když jedno vzrušení ještě neutichlo, přišlo další. Roznesla se zpráva, že děvče, které bylo obviněno ze zavraždění přítelkyně, spáchalo sebevraždu.

Bodlo si v žaláři do srdce dlouhý kuchyňský nůž. Dohnaly ho k tomu prý výčitky svědomí…

Pavel Lederer má podezření, že to paní sama zabodla nůž děvčeti do srdce. Viděl ji vcházet do podzemního žaláře krátce poté, co děvče odvlekli. Nahoře na hradě vyslechl takovýto rozhovor Ficka s paní.

„Dovolil bych si hraběcí Milost poprosit o slíbenou odměnu za prozrazení vraha!“ řekl Ficko.

„Už jsem se ti naplatila odměn ažaž, Ficko! A jakým právem žádáš odměnu za prozrazení vraha, vždyť to byla tvoje povinnost!“

„He-he-he! Kdyby to byla moje povinnost, dostal bych nejednoho obyvatele hradu na popraviště!“

„I sebe!“ odsekla mu pobouřeně.

„Ano, i sebe a bylo by mi potěšením viset na šibenici v tak vznešené společnosti!“

„Ty lotře!“ zakřičela paní. „To vyhrožuješ mně? S tebou si ještě budu vědět rady!“

„Prosím, hraběcí Milosti, dejte mě uvrhnout do žaláře, anebo mě tady hned na místě zabijte. Když se mnou chcete takhle zacházet, tak to raději zahynu, než bych vám vydal do rukou kapitána Kenderessyho s jeho kořistí.“

„Ty víš, kde je kapitán a moje klenoty?“ přiskočila k němu plna radosti.

Okamžitě zapomněla na jeho urážlivé narážky a bezohledné chování.

„Vím!“ odpověděl hrdě.

„Ficko, ty jsi skvělý, skvělý!“

„Jsem, ale jen když dostávám odměny!“

„Přines můj poklad a přiveď lupiče a dostaneš odměnu, jakou ode mě dosud nikdo nedostal! A víš, co? Dám ti ji i napřed!“

A po dlouhém vyjednávání odcházel Ficko rozzářen štěstím a s tisícovkou v záňadří i po kapsách.

„Tisíc zlatých jsem dostal! Tisíc!“ blábolil jako opilý Pavlu Ledererovi, který se mu připletl do cesty. „Kamaráde, já už mám tolik peněz, že bych mohl Magdě koupit všechno, nač si vzpomene.“

A Pavel Lederer potom vyslechl ještě rozhovor Ilony a Dory, které Alžběta Báthoryová zavolala a přikázala jim, aby bez meškání sháněly a najaly děvčata, kde to jen půjde. Jen aby nezapomněly, že musí být ze zemanského rodu.

Jen co ty babice osaměly, rozpovídaly se s těžkým srdcem.

„Doro, s námi to špatně dopadne!“

„Na mou duši špatně, Ilono. Zemanská děvčata sem nepůjdou dobrovolně ani za nic na světě. A násilím? To bychom taky mohly jedna dvě přijít o všechny zuby!“

„Kdybychom tak nějaké měly, hi-hi-hi! A kdyby šlo jen o zuby! O hlavu bychom mohly přijít, Doro!“

„Víš co, Ilono? Nachytáme obyčejná děvčata a nastrojíme je do šatů po těch fiflenách a přivedeme je paní jako zemanky.“

„To je nápad, děvče jako děvče. Ale pro nás je to stejné nebezpečí. Mám strach. Paní je připravena k útěku do Sedmihradska. Kdyby nás nechtěla vzít s sebou, bylo by nejlepší se ztratit. Chystá se něco nedobrého. Paní se ze všeho vyvlíkne a my to odneseme.“

„Ficko chce taky utéci. Slyšela jsem, jak si o tom vykládal s Ledererem.“

Domluvily se, že přivedou ještě několik děvčat, aby si vydělaly, a hned po Vánocích že vezmou nohy na ramena.

Za čtyři dny přijede hrabě Nyáry, bude tu Lošonský, Kalina, Kenderessy, Drozd i Lederer. Bude to naše poslední porada.

Přistoupíme k činům!

DUŠE HOŘÍ PLAMENY

(Z čachtické farské kroniky)

Píši tyto řádky 20. prosince. Na hradě vycítili, že se něco děje. Dnes se vojsko ze zámku přestěhovalo na hrad. Na zámku zůstalo jen pár hajduků.

Všude je tam jako vykradeno. Tam už opravdu nemají co chránit, snad jen vchod do podzemí.

„Je třeba jenom v Čachticích a v okolních vesnicích zazvonit na poplach,“ oznámil Kalina na dnešní poradě, „a vzbouřenci se přihrnou do zámku a potom na hrad a roznesou ho jako domek z karet!“

„Bude jich spousta,“ kastelán byl celý rozpálený. „Jenom v Čachticích povstane čtyři sta mužů!“

„Čím víc jich bude, tím líp,“ byl spokojen hrabě Nyáry.

„Mně působilo starosti, aby vojáci nenadělali v našich řadách moc neplechy těmi svými bouchačkami. Ale to mě už nepálí. Dneska jsem chytil pět hajduků, a když jsem je chtěl důkladně zmalovat, spustili s prosíkem.

Co prý mají dělat? Hajductví je jejich chleba. Abych prý je přijal mezi své chlapce. ,Venku je nás dost,‘ řekl jsem jim, ,ale na hradě bychom spojence potřebovali.‘ Domluvil jsem se s nimi, že si vezmou na starost skladiště střelného prachu. Pokropí ho, aby nevybuchl. A až vojáci budou potřebovat, najdou jenom kaši!“

„Ty spoléháš na hajduky?“ zapochyboval kapitán Kenderessy.

„Trápí je svědomí, že dosud chránili zločince. Vzmužili se a já jim věřím.“

„Přece jenom na ten prach dám pozor i já!“ chystal se Lederer. „A vy, přátelé, dávejte pozor na děvčata. Na Maryšu a zvlášť na Magdu. Ficko se ji pokusí dostat za každou cenu. A nezapomeňte ani na Eržiku, protože Fickova zloba dosud nepominula a Alžběta Báthoryová, která ji snad nenávidí víc než on, mu s ní dovolí udělat, co se mu zachce. Vy buďte taky ostražití, protože Ficko si na vás ještě před útěkem brousí zuby a chce s vámi zúčtovat. Zdržuje ho tady už jen pomstychtivost, a ačkoli je jeho hlad po penězích neukojitelný, ví, že z paní už nic nevymačká.“

Zbojníci se rozesmáli.

„Jen ať si brousí zuby,“ řekl Drozd, „vyláme si je, i kdyby je měl ze železa!“

„A děvčata jsou v bezpečí v loveckém zámečku!“ řekl Kenderessy.

Hrabě Nyáry zamyšleně hleděl před sebe a pak se pojednou zeptal Lederera:

„A jestlipak víš, kde Ficko uschoval svůj poklad?“

„Vím, já jediný. Ale Ficko nemá tušení.“

„Popiš mi to místo!“

Dělal si náčrtek podle Ledererova vyprávění, ale za okamžik kreslit přestal.

„Dobrá, to se snadno najde i po paměti,“ mávl rukou se zjevnou radostí.

„Co zamýšlíte, pane?“ vzbudilo to ve mně podezření, že se chce pokladu zmocnit.

„Zamýšlím právě to, co si pan farář myslí,“ odpověděl s úsměvem.

„Ano, toho pokladu se zmocníme!“

„To by byla krádež!“ rozhořčil jsem se.

„Ano, krádež. Použil jste správného výrazu, pane faráři. Právě taková krádež, jaké se dopouštěl Ficko z rozkazu své paní. Ale řekněte, k čemu sepisoval náš přítel Lošonský všechno, co paní vydrancovala od svých poddaných? K čemu dělal ten seznam? Kdo vrátí ubožákům jejich peníze, o které je obrali? My jim je vrátíme z Fickových úspor!“

Všichni byli pro plán hraběte nadšeni.

„A co skvosty, hraběcí Milosti?“ jen ta pochybnost mne ještě trápila, protože zápal odškodnit ubožáky zlákal i mne.

„Nemějte obavy, pane faráři,“ odpověděl hrabě s jakýmsi pohrdáním, „vím, co s nimi. Ale ujišťuji vás, že Alžběta Báthoryová je už neuvidí.“

Pane Bože, co jen chce hrabě s tím obrovským bohatstvím udělat?

Nemohl bych mlčet, kdyby si ten ziskuchtivec chtěl klenoty shrábnout pro sebe!

Dlouho jsme se dohadovali.

Bylo už dávno po půlnoci, když jsme se loučili.

Chtěl jsem mít jistotu, co hrabě s těmi skvosty zamýšlí.

„Něco s nimi už uděláme!“ odmítal mne se záhadným úsměvem. „Jedno je však jisté, že Ficko se s nimi už dlouho kochat nebude a ani Alžběta Báthoryová se nebude opájet pohledem na ně.“

Domluvili jsme se tak, že Lošonský se vypraví k palatinovi a oznámí mu, že se v Čachticích připravuje vzbouření a že jenom jeho okamžitý zákrok může jeho vzplanutí zabránit. Ale vzbouření mezitím vypukne právě v den Narození Páně. Z hradu nikdo nestihne utéci. Po všech vesnicích v okolí máme spojence. Nikdo z těch zločinců neujde spravedlnosti. Když se o to vrchnost nepostará, bude je lid soudit sám!

Vzrušením se ve mně chvěje každá žilka. Na jazyk se mi tlačí slova, která v den Narození Páně vrhnu do duší hořících plamenem.

Slova, po kterých se zvony rozhlaholí na poplach a vykořisťovaný, zbídačený lid se pozvedne, aby ukázal svou sílu a touhu po pravdě a spravedlnosti.

Bože, pomoz nám…

ZÁMEK ZASYPANÝ SNĚHEM

Zatímco se na faře v Čachticích radili o posledním kroku, v loveckém zámečku na Hrášném vrchu, ve velké síni, kde lovci vždy hodovali po dlouhých a namáhavých honech, u krbu, ve kterém obrovská polena vesele praskala a svítila, seděly schoulené ženy, zaposlouchané do vytí vichřice.

„Už tu měli být!“ obávala se Eržika Príborská. „Kukačka už odkukala dvanáct!“

„Však přijdou, cesta je namáhavá,“ uklidňovala ji stará Kalinová. „V takovémhle třeskutém mrazu se jistě zapotí, než přebrodí závěje.“

„Jen aby se jim nic nestalo!“ povzdychla si Magda Kalinová.

„Nic se jim nestane! Pán Bůh je ochraňuje!“ dodávala si mysli Maryša Šútovská.

„Já se o ně strachuji,“ prozradila Eržika své obavy. „Nebojím se vichřice nebo závějí, ani z útoku nepřátel nemám strach. Ale hrabě Nyáry je lstivý a nikdo neví, co má za lubem. Jen kvůli němu se mě zmocňuje zlé tušení.“

„Je to falešný chlap,“ řekl Vavro s odporem, „ale nemáme se ho proč bát.

Ať má za lubem cokoli, to vím, že nás má radši než Alžbětu Báthoryovou.“

„To ano!“ rozesmál se jeden z dvaceti zbojníků, kteří seděli kolem dlouhého stolu. „Jenom jemu máme co děkovat, že v tomhle psím počasí si tady hovíme v teploučku a v bezpečí jako v boží dlani.“

A zatím se před zámečkem v zuřivé vichřici scházely tmavé postavy a na výzvu splývající s vytím vichru se hrnuly k bráně.

„Otevřete, otevřete!“ zazněl zoufalý křik.

Na zámku zavládlo vzrušení. Zbojníci brali do rukou zbraně a hnali se k bráně.

„Kdo tam?“ zeptal se hromovým hlasem Vavro.

„To jsme my! Vykouřili nás z úkrytu a panští psi jsou nám v patách!“

Vavro se nerozmýšlel. Z hlasu vycítil zoufalé naléhání a zdálo se mu, že poznává kamarádův hlas.

Sotva však otevřel vrata, padl pod prudkým úderem pažbou pušky.

Otevřenou bránou se nahrnulo do zámku čtyřicet vojáků a současně s nimi vletěly dovnitř i chomáče sněhu a pronikavá zima. Mezi zbojníky a vojáky se strhla zuřivá rvačka, na jejíž výsledek ženské, schoulené pohromadě, čekaly se zatajeným dechem.

Pavel Lederer se právě v tu chvíli ubíral z fary do své komůrky. Jeho přátelé, kteří neměli obavy z vichřice, uháněli na farářových saních do loveckého zámečku s rozjásanými srdci. Hrabě Nyáry měl v úmyslu zůstat několik dnů na faře a potom se odebrat rovnou do Vídně a vymoci tam okamžitý zákrok v Čachticích, a tak se se zbojníky rozloučil v neobyčejně přátelské náladě.

Zámek byl jako po vymření. Hajduci, kteří stáli na stráži u brány, poskakovali a třeli si ruce, protože jim zima zalézala za nehty.

„Vy jste bloudi,“ pustil se s nimi do hovoru Pavel Lederer. „V takové metelici by se ani cábel neodvážil vyjít na ulici. Zamkněte bránu a pojďte se ke mně ohřát.“

Nevolal je k sobě ze soucitu. Chtěl se dozvědět, co je nového na zámku.

Když v zámečníkových kamnech zapraskal oheň, hajduci se rozjařili.

„Už jenom to víno nám schází!“ zavzdychal jeden.

„Hned to bude,“ řekl druhý. „Kamarádi, co zevnitř hlídají vchod do podzemí, se nad námi slitují, když jim připomeneme, že zítra budou venku hlídat oni a my zase na jejich místě. Těm je panečku hej! Vždyť je až ven slyšet, jak tam hulákají.“

Hajduk víno opravdu přinesl. Co chvíli byl ale džbánek prázdný a hajduk ho šel naplnit znovu.

Už bylo veselo i v komůrce Pavla Lederera, jenom on byl zachmuřený a seděl mezi hajduky jako na trní.

„Říkáte, že se Ficko někam vypravil se čtyřiceti hajduky?“

„Pravda, pravda. A skákal nad tou výpravou radostí. Jistě zase vyvede něco neobvyklého.“

Pavel Lederer tušil, co je cílem Fickovy výpravy, Magdě, Maryše i Eržice hrozí nebezpečí. Ale co dělat? Nepřijedou Kalina, Drozd a Kenderessy do zámečku pozdě?

„Přísahám Bohu, přál bych tomu hrbatému čertovi, aby se opět sešel s Drozdem! Už mu zase narostl hřebínek!“

Všichni hajduci mu to taky ze srdce přáli.

Vtom hajduk, který už potřetí odběhl pro víno, vrazil do světnice celý vyjevený.

„Někdo zuřivě tluče na bránu!“

Hajduci vyběhli ze zámečníkovy světnice a utíkali k bráně.

„Vy darebáci! Takhle plníte své povinnosti?“ ozýval se před bránou rozzlobený hlas a rouhavé nadávky.

Byly to Dora Sentešová a Erža Kardošová. Před bránou ryli kopyty do sněhu dva koně, zapřažení do saní.

„Odneste ta děvčata do čeledníku!“ rozkazovala rozzuřená Dora. Pavel Lederer s hrůzou hleděl z dálky na saně. Na saních bylo naloženo pět děvčat jako sáhy dříví a přikryto hrubými plachtami, na něž se nalepila vysoká vrstva sněhu.

Saně byly jako hrob, zahalený sněhovým pláštěm. Hajduci brali svázaná děvčata za ruce a odnášeli je. Děvčata sebou házela, mlátila a křičela.

„Hi-hi-hi,“ smála se Dora, „to jsem ráda. Už jsem měla strach, že mi cestou pomrzly!“

„Pusťte mě!“ začalo křičet poslední děvče, kterému se podařilo vymotat z provazů. Vytrhlo se hajdukovi a rozběhlo se k bráně.

Byl to hlas Barbory Repášové!

„Za ní!“ zařvala Dora a rozběhla se za utíkající. Už za chvilku ji drapla a vlekla zpátky na dvůr. „To by mi tak ještě scházelo, aby mi vlaštovičky uletěly!“ Tloukla ji rozzuřeně do zad.

Pavel Lederer se užuž chtěl vrhnout na tu babu chlapského hlasu a postavy a vysvobodit Barboru z jejích rukou. Ale opanoval se. Předvídal, že by ten pokus ztroskotal.

Děvčata, pochytaná v Novém Mestě na přástkách, nezavezla Dora přímo na hrad, protože z nich teprve chtěla udělat zemanky. Drhla jim ruce, aby je měly měkčí, koupala je a oblékala do šatů, co tu zůstaly po zemankách.

Hajduci koukali zklamaně u brány.

„Bylo nám tak dobře a ta čertovská baba nás vyhnala z tepla!“

Záplava hajduckých kleteb letěla spolu s chomáči sněhu k zastřeným oknům čeledníku, bázlivě mžourajícím do divoké noci.

„Jste opravdu chudáci,“ řekl Pavel Lederer, „a poslední sluhové čachtické paní. Taková coura jako Dora vám může na hřbetech dříví štípat.“

„Aby ji čert vzal!“ sypaly se z úst hajduků další kletby.

„No,“ vycházel Pavel Lederer z brány, „já už si nějakou radost najdu.

Znám jedno teplé místečko, kde mě přijmou s otevřenou náručí.“

„A kde je takové místečko?“

„U frajerky!“ odpověděl a propukl v smích tím vítězoslavnější, čím víc mu hajduci záviděli.

Čachtičané spali pokojným spánkem.

A z bezedného černého nebe se za fičení fujavice sypal sníh jako pápěří.

Ledererovi bylo k uzoufání. Jen aby se nevrátil pozdě, aby jeho plán neselhal. Musí Barboru vysvobodit! A kdyby se mu to nepodařilo, zahyne s ní.

Právě když klepal na farářovu okenici, Drozd, Kalina a Kenderessy se blížili k loveckému zámečku.

„Podívejte, chlapci,“ ukázal Jan Kalina prstem na zámeček, zavátý sněhem a bělající se ve tmě, „je jako zakletý. Jenže ho nezbaví kletby princové, ale zbojníci.“

Když se saně zastavily před bránou, všech se zmocnilo radostné vzrušení.

Už za chvilku jim zkřehlá těla zahřejí tři páry očí, pro které by šli třeba kraj světa...

„Co to?“ zvolal překvapený Kenderessy. „Brána je otevřená.“

„Tuším něco nedobrého!“ hnal se dovnitř Andrej Drozd a přátelé za ním.

Ve dveřích do velké síně strnuli. Ve světle dohořívajícího krbu uviděli na podlaze hromadu těl, která se okamžitě začala hýbat!

„Jane, synáčku!“ zasténala Kalinová.

„Vojáci nás přemohli a svázali nás!“ volal jeden ze zbojníků.

„Děvčata odvlekli!“ volal další.

„Ani mě nerozvazujte, kamarádi,“ styděl se Vavro. „Radši mě na místě zabijte. Všechno jsem to zavinil já. Myslel jsem, že to jsou naši chlapci, a otevřel jsem jim,“ řekl ostýchavě. „Ale byli to vojáci. A s nimi Ficko.

Zuřivě jsme se porvali, ale bylo jich moc a nestačili jsme na ně.“

„Proklatý Ficko!“ rozčertil se Andrej Drozd. „Přísahám, že tě jednou roztrhám na cucky a ani cábel tě pak nedá dohromady!“

Kalina rozsvítil svíčky.

Utrápenou matku vysvobodil z pout.

„Synáčku,“ rozplakala se. „Kdybys jen viděl, jak Ficko zuřil, jak divoce spoutával děvčata, jak strašně klel a hrozil jim. Ach, Bože, já to nepřežiji, jestli se jim něco stane.“

„Nic se jim nestane, maminko,“ utěšoval ji syn, „vysvobodím je.“

„Dva nám zabili,“ zvolal Kenderessy.

Jen ti dva nebyli svázáni. Po životě už v nich nebylo ani památky. Leželo tam také pět zraněných vojáků. Jednoho z nich popadl Andrej Drozd za krk.

„Kam odvlekli děvčata?“

Voják namáhavě lapal po dechu.

„Nevím a nemůžu vám to říci, i kdybyste mě zabili.“

Kalina, Drozd a Kenderessy se rozloučili se stařenou a s kamarády a za chvilku už zase stáli před zámečkem.

Ale kam tec? To byla otázka, na kterou nenacházeli odpověc. Vánice smetla všechny stopy po únoscích.

„Nezbývá nám nic jiného,“ radil Kalina, „než abychom se vzdali pronásledování těch panských psů a hnali se do Čachtic. Jestli tam nezamířili se svou kořistí rovnou, dřív nebo později tam stejně dojdou a my je budeme moci pěkně uvítat.“

Nasedli do saní a ujížděli zpátky.

Na čachtické faře bylo zatím rušno. Lederer vzbudil faráře, Lošonského i hraběte Nyáryho.

Hrabě Nyáry neměl moc radosti, že ho vyrušili.

„Neměli bychom se o ta děvčata starat,“ řekl s kyselým obličejem. „O pět víc nebo méně, na tom už tak nezáleží. Ale záleží na tom, aby Alžběta Báthoryová měla na hradě koho mučit a vraždit, protože jen tak tam mohou najít stopy jejích zločinů.“

I kdyby šlo jen o jediné děvče a ne o pět,“ odporoval farář, „dopustili bychom se zločinu, kdybychom se nepokusili o jejich záchranu.“

„Zachráníme je!“ prohlásil kastelán a už se s mladickou svěžestí oblékal.

„Škoda!“ mávl hrabě rukou a vrátil se zpátky do svého pokoje. „Když sem palatin konečně přijede, měl by tu na hradě zakopávat o samé mrtvoly.“

Za chvíli už chodil farář s kastelánem dům od domu a na ulici se vykrádaly temné postavy. Hrnuly se na dvůr fary. Tam je vítal muž s tváří začerněnou sazemi. Vypadal jako mouřenín. Zkoumavé oči se nadarmo zavrtávaly do té černé tváře, aby rozluštily, kdo to je.

Pavel Lederer, přesto že ho farář a kastelán zrazovali, protože by mohl přijít o život, kdyby ho služky poznaly, se hnal se začerněnou tváří v čele asi čtyřiceti mužů do zámku.

„Synku,“ řekl Mikuláš Lošonský, „když se nenecháš odradit, tak jdu s tebou. Den ze dne sílím a mládnu. Uvidíš, jak budu bojovat!“

Pavel nemyslel na nic, jenom na Barboru, které hrozilo nebezpečí.

Možná že jí už oblékli do zemanských šatů, vedou ji podzemím na hrad do pazourů té krvežíznivé dračice…

Brána byla ještě otevřená. Jenže hajduci, když zpozorovali to hlomozící mračno mužských, kteří se hrozivě valili od fary k zámku, ji přibouchli, nestihli ji však zavřít na závoru ani zamknout. Mohutná ramena ji rozrazila dokořán a odhození hajduci se rozplácli do sněhu. Ještě se ani neposbírali a chlapi se na ně vrhli s divokými výkřiky a se zaťatými pěstmi. Strhla se strašlivá rvačka.

Pětice děvčat, kterou již vykoupali a nastrojili, se vzrušeně tiskla k oknům.

Cítila, že to kvůli nim propukla ta zuřivá rvačka a že na jejím výsledku závisí jejich život a jejich svoboda.

NASTRAŽENÁ PAST

„V zámku zesil stráže!“ poručila paní Fickovi, když jí Dora pověděla, že Čachtičané včera hajduky zbili a osvobodili pět děvčat! Ficko se právě vrátil z výpravy a hrdě přišel ohlásit paní, co dokázal.

„Zloděje klenotů a ostatních zbojnických vůdců se zmocníme v nejbližší době, hraběcí Milosti!“

„Jak?“ paní radostí zazářily oči.

„Děvčata už mám, he-he-he! A tec dostaneme jejich chlapce! Až se dozvědí, kde jejich milé jsou, vlezou za nimi třeba do pekel!“

„A kde jsou?“

„Přísně je hlídají v podolském klášteře.“

„Nevyčíhal tě někdo, když jsi odtud odcházel? A proč jsi děvčata hned nepřivedl?“

„Nikdo mě nevyčíhal. Ani při odchodu, ani cestou. Z opatrnosti jsem se odtud dal přivézt na voze, naloženém tuříny. Já sám jsem byl v pytli. Děvčata mohu přivézt ale ještě ostražitěji a v noci. V okolí hradu neustále číhají zbojníci a jejich spojenci.“

„Slyšel jsi, Ficko, co se stalo včera večer?“

„Slyšel.“

„Není ti podezřelý ten mužský, co s kastelánem vedl Čachtičany a měl přitom začernělou tvář sazemi?“

„Je mi náramně podezřelý,“ odpověděl Ficko. „Už několikrát se na zámku staly věci, ve kterých měl prsty neznámý zákeřný zrádce, spojenec našich nepřátel.“

„To je pravda. A podezření padá na zámečníka.“

„Na Pavla Lederera?“ zbledl Ficko.

„Ano. Dora tvrdí, že ho poznala, přestože byl začerněn sazemi. A potom se od hajduků dozvěděla, že hned po jejím příchodu odešel ze zámku, takže jenom on mohl prozradit, že Dora přivedla děvčata. Taky jsem se dozvěděla, že se včera moji nepřátelé sešli na faře a že mezi nimi byl i zámečník.

Hajduci u hradní brány už číhají, aby ho chytili a uvrhli do žaláře. Svěřuji ti ho do opatrování. Muč ho a vytáhni z něho všechna jeho tajemství.“

Ve Fickovi se bouřila krev. Z jediného člověka, kterému důvěřoval a kterého zasvěcoval do svých plánů, se vyklubává zrádce.

„Hraběcí Milosti, prosím, abyste odvolala rozkaz chytit a uvěznit zámečníka,“ řekl po chvilce. „Jestli je opravdu spojencem zbojníků, může nám být užitečný. Jeho prostřednictvím zasvětím zbojníky do našich plánů, he-he-he, ale do jakých plánů! A vyklube se šídlo z pytle, sám se usvědčí, že je zrádce!“

„Ať je po tvém!“

Ve skutečností se Ficko chtěl jedinou zkouškou přesvědčit, jestli je Pavel doopravdy zrádce, a potom si ho odpravit, protože by ho mohl zradit. Pavel Lederer ví, že to on vykradl klenotnici, ví, že chce utéci, jen co se mu podaří zmocnit se Magdy. Celý rozčilený vyšel na nádvoří, aby vyčíhal zrádcův příchod.

Jen co od paní odešel, vběhla tam Ilona celá u vytržení: „Chytila jsem těch pět děvčat, která Čachtičané vysvobodili!“ A dodala vítězoslavně, protože tec s Dorou soutěžila o paninu přízeň: „Co Dora zkazila, to jsem zase já rychle napravila!“

„A jak si je chytila?“ měla radost paní.

„Vyčíhala jsem, že je na faře zdrželi až do rána, a dozvěděla jsem se, že je na farářově voze povezou do Nového Mesta. Pospíšila jsem si a počkala jsem na ně pod Skalským vrchem s pěti hajduky. Byla to hračka spoutat kočího a pět děvčat. Jsou tec v hájovně, a až se setmí, dovezu je na farářově voze na hrad.“

Konečně se vracel i Pavel Lederer. Ficko k němu přikulhal s rozradostněnou tváří:

„Už jsem se tě nemohl dočkat, kamaráde. Pojď, trochu si popovídáme, pokud je čas.“

„Snad už nechceš zmizet?“

„Nevím. Ale mohlo by se stát, že dostaneš chuť zmizet ty…“

„Nemám v úmyslu zmizet…,“ zkoumavě hleděl na Fickovu tvář.

„Tak to tedy můžu zmizet já, že se ani nikdo nenaděje,“ rozchechtal se Ficko a vzal ho přátelsky pod paží. „Pojď, popovídáme si na rozloučenou.“

A vedl ho do věže, do někdejší kastelánovy světnice. Sedl si na hromadu knih v koutě a vypověděl mu plán, který měl stát hlavu jeho i zbojnické vůdce.

Po tomto rozhovoru se Pavel Lederer vytratil z hradu pod záminkou, že má v Čachticích práci, a Ficko oznámil Alžbětě Báthoryové:

„Jestli je zámečník zrádce, budu vděčný nebi i peklu, protože nám pomůže polapit Drozda, Kenderessyho i Kalinu. Už zítra v noci můžeme mít tu trojici v hrsti.“

„A dostanu zpátky své klenoty?“ vzrušovala se paní.

„Rozvážu kapitánovi jazyk, i kdyby byl z kamene. Musí prozradit, kam ukradené klenoty schoval!“

Ještě ani nestačil vypovědět svůj plán a do síně vtrhla uřícená Dora.

„Nemýlila jsem se, hraběcí Milosti,“ volala celá udýchaná. „Včera to byl určitě Pavel Lederer, kdo vedl Čachtičany, protože jsem poslouchala děvčata, jak si vykládají. Jedna povídá: ,Byla jsem tak šťastná! To on mě vysvobodil, Pavel Lederer! Už jsem ho pokládala za ztraceného, za milence Magdy Kalinové. Ale co nás tec čeká? Jen kdyby se Pavel dozvěděl, že jsem tady, jistě by nás osvobodil znovu!‘ “

„A jak se to děvče jmenuje?“ ptal se Ficko.

„No, Barbora Repášová,“ odpověděla Dora.

Ale hned by si byla raději jazyk ukousla, že celý ten rozhovor vůbec prozradila. Paní se může dovtípit, že za zemanky vydávala dcery obyčejných řemeslníků. Ale paní Fickův plán a odhalení zrádce tak zaujaly, že se v ní neozvalo žádné podezření.

Ficko jí však nepověděl celý svůj plán. Nechtěl, aby Pavel Lederer pykal za to, že zachránil svou milou, kdyby neměl nic jiného na svědomí. Rozhodl se, že vysvobodí Barboru a zachrání i Pavla, jestli obstojí ve zkoušce, které ho podrobí. Tak mu to diktuje zlodějská čest.

Na faře se mezitím Drozd, Kenderessy a Kalina radili a dohadovali, kam asi odvlekli děvčata, a čekali na své spojence, rozeslané na výzvědy do okolních vesnic. Někteří se už vrátili, ale nepřišli na nejmenší stopu. Právě když byli nejroztrpčenější, přihnal se na faru Pavel Lederer:

„Přátelé, už vím, kde jsou děvčata!“

„Kde, kde?“

„Ve sklepě myjavského dvorce!“

„Víš to určitě?“ ptal se Andrej Drozd.

„Samozřejmě! Prozradil mi to Ficko. Dneska v noci je chtějí převézt na čachtický hrad.“

Bouřlivě ho oslavovali.

Netušili, že oslavují jeho i svou zkázu…

„Co nejrychleji musíme sebrat tolik chlapů, kolik jen seženeme,“ radil Kalina, „a udeříme na myjavský dvorec.“

„Zatímco vy budete zachraňovat své milé,“ usmál se na zamilované hrabě Nyáry, „já s kastelánem, jestli bude ochoten mě doprovázet, navštívím podzemní chodby zámku.“

„A k čemu?“ podivil se Mikuláš Lošonský.

„No, ne kvůli procházce,“ odpověděl hrabě Nyáry s úsměvem. „Vykopeme Fickův poklad, protože já musím už zítra pokračovat v cestě.“

„To se dožíváme pěkných časů,“ povzdechl si Jan Ponicenus. „Zbojníci jdou jako rytíři zachraňovat slabá děvčata a hrabě se chystá vykopat poklad…“

„Vykopat poklad, aby vrátil každému, co mu hrabivé ruce sebraly! I to je rytířské poslání!“ Mikuláš Lošonský byl nadšen pro plán hraběte.

Tak se na noc připravovaly bouřlivé události.

Ficko se ještě vpodvečer vypravil s padesáti vojáky do myjavského dvorce. Zamířilo tam i dvacet zbojníků pod vedením Kaliny, Drozda a Kenderessyho.

Zbojníci, kterých cestou neustále přibývalo, věděli, že je na myjavském dvorci uvítá Ficko s vojáky. Připravovali se na tvrdou bitvu.

Ficko si nebyl jist, jestli zbojníci přijdou. To záviselo na tom, jestli je Lederer zrádce nebo ne. A Ficko se přistihl, že si raději přeje, aby se přesvědčilo jeho věrnosti a spolehlivosti. Kvůli tomu by se byl rád smířil i s tím, že by se byli zbojníci dnes do jeho tak skvěle připravené pasti nechytili.

I v myjavském dvorci větřil zrádce, a proto vyhlásil, že dvorec nesmí nikdo opustit. V oknech stáli vojáci s připravenými puškami a každý věděl, že jestli se odváží opustit dvorec, bez milosti bude zastřelen. Ostatní vojáci s myjavskými hajduky čekali na rozkazy v sýpkách a v maštalích. Po těchto opatřeních si Ficko všechny poddané prohlédl. Vybral z nich tři děvčata a pět chlapíků a odvedl je do sklepa.

Sklep byl dlouhý a široký a v něm plno tuřínů, sudů, měřic, beden, motyk, rýčů a rozličného jiného zemědělského nářadí.

Na konci sklepa proti těžkým, železem okovaným dveřím žloutlo několik otýpek slámy. Sem přivedl Ficko tři děvčata a pět chlapců a do železného držáku v koutě strčil pochodeň.

„Vidíte, jak se o vás starám,“ řehtal se. „I světlo jsem vám opatřil, aby vás tu něco nestrašilo. Dokonce i na vaše pohodlí jsem myslel, abyste nemuseli sedět na studené zemi. Zatopit vám bohužel nemůžu, ale zatopte si sami. Objímejte se, co hrdlo ráčí, nikdo vás neuvidí, jenom já a já umím mlčet jako hrob.“

Za chvíli přivedl pět vojáků a pěti poddaným poručil, aby se převlékli do jejich šatů.

„Sluší vám to,“ obskakoval je, když už byli převlečeni. „Jen abyste se potom chovali jako vojáci, až se přiženou zbojníci a budou vám chtít unést děvčata.“

Nad dvorcem houstla tma a fičel ostrý vítr, který jako v rozpustilé hře sfoukával ze střech sníh a na dveře kupil závěje.

„Tak jsme připraveni,“ zamrkal Ficko, když zavřel dveře a přikrčil se u nich. Spokojeně si měřil děvčata, která se plaše choulila, aby se zahřála, i nepravé vojáky, kteří se s děvčaty stydlivě pouštěli do hovoru. Jeho spokojenou tvář pojednou znetvořil výbuch zlosti. Zaskřípal zuby, že děvčata i přestrojení poddaní úplně zkoprněli. To si Ficko vzpomněl na Pavla Lederera a na to, co s ním udělá, jestli se příchodem zbojníků dokáže jeho zrada…

V tu chvíli se zbojníci blížili k Myjavě, na čachtické faře se Lošonský radil s hrabětem Nyárym o výpravě za Fickovým pokladem a na hradě prožíval pekelná muka Pavel Lederer, protože Dora, právě když seděl ve své komůrce zahleděn na stmívající oblohu a myslel na Barboru, k němu vtrhla a škodolibě mu sdělovala:

„Víš, že nám ta děvčata přece jen neufrnkla? Nadarmo je ten mouřenín vysvobodil. Zase je máme v hrsti!“

„A kde jsou?“ vyskočil.

„Na bezpečném místě,“ chechtala se Dora a se zřejmou rozkoší pozorovala, jak ho svou zprávou zdrtila.

Vzpamatoval se, až když Dora odešla. Uvědomil si, že se prozradil, jak mu na chycených děvčatech záleží. Probudilo se v něm podezření, že ho Dora včera poznala. A tak ke strachu o Barboru přibyl ještě strach o něho samotného.

Cítil, že mu hrozí nebezpečí. Alžběta Báthoryová dala rozhlásit, že bez zvláštního povolení nesmí nikdo opustit hrad.

Zpočátku mu ten zákaz nebyl podezřelý. Ale tec byl přesvědčen, že ho vydala kvůli němu a že čeká jen na Fickův návrat, aby ho potrestali za zradu. Jeho situace byla tím zoufalejší, že nebyl schopen myslet na vlastní záchranu, dokud nezachrání Barboru…

Podařilo se mu vkrást do podzemí. I to jen proto, že na hradě se rozprostírala neproniknutelná tma a u vchodu do podzemí nestála stráž.

Potloukal se podzemními chodbami křížem krážem, nahlížel do mučíren, do žalářů i do propastí pod padacími dveřmi, o kterých věděl, a neměl ani potuchy, že Barboru zatím ty babice rozchichotané nad představením, které se chystá, předvádějí před čachtickou paní…

SKOK DO PROPASTI

Alžběta Báthoryová, nadšená Fickovým plánem, jak přimět Barboru Repášovou, aby usvědčila svého milého ze zrady a sama nad nim vyřkla ortel smrti, se nemohla dočkat jeho návratu. Proto přikázala, aby Barboru předvedli.

„Znáš Pavla Lederera?“ zeptala se jí laskavým hlasem a napjatě číhala na každé její hnutí.

Barbora zbledla. Přepadl ji strach o Pavla.

„Neznám,“ odpověděla bez rozmýšlení, jata podezřením, že včera, když ji zachraňoval, ho někdo musel poznat.

„Máš štěstí, že ho neznáš,“ záhadně se usmívala paní. „Alespoň tě nezarmoutí, když ti prozradím, že zaplatí životem za únos jedné z mých nejmilejších služek, Magdy Kalinové.“

Vyvalila na paní oči, jako by ji opařili.

„Magdy Kalinové?“ vykřikla, jako by jí to jméno probodlo srdce nožem.

„Ano! Náramně se do ní zamiloval a hned po Novém roce se s ní chce oženit!“ řekla čachtická paní a kochala se účinkem svých slov.

Barbořino srdce sevřel žal, hrdlo se jí stáhlo, až se dusila, v ústech se jí sbíhaly žlučovité sliny a z očí jí vyhrkly slzy.

„To není pravda!“ vykřikla. Žárlivost a víra v Pavla Lederera v jejím srdci bojovala zoufalý boj.

Znovu prožívala včerejší radostné setkání. Vzpomínala na jeho slova, jimiž pro ni v malé světničce na faře, která byla svědkem jejich štěstí, vykouzlil sedmé nebe. Na rtech cítila jeho polibky… „Budeme svoji dřív, než se naděješ,“ řekl jí mezi polibky a objetími. A to všechno nebyla pravda?

Že by jí pravou lásku jen předstíral? Žárlivost ji přinutila myslet na chvíle, kdy byla přesvědčena, že ho kvůli Magdě ztratila. Zdrcená pomyšlením, že ho snad opravdu ztratila, sesula se před paní bezmocně na koberec.

„Vidíš, vidíš,“ hovořila Alžběta Báthoryová s předstíranou soustrastí, „měla jsi mi upřímně a pravdivě odpovědět na mé otázky, to bych tě nebyla tak zarmoutila. Dokážu ti však, že nemám kamenné srdce. Jestli máš Pavla Lederera tolik ráda, slituji se nad ním a daruji mu život. Jen ať se s Magdou Kalinovou ožení! “

Barbora si neuvědomila, co dělá a co říká. Její láska se proměnila v planoucí nenávist.

„Ne! Radši ať zhyne!“

Alžběta Báthoryová propukla v bujný smích a s ní i obě babice. Na Barboru, která se na koberci zmítala v křečovitém pláči, padal ten smích jako ledové kroupy. Vzpamatovala se a strnule hleděla na paní. Proč se tak chechtá?

„Splním tvé přání,“ řekla paní už zase vážně. „Pavel Lederer zahyne!

Zahyne, třebaže si chtěl vzít tebe a ne Magdu a třebaže mi včera unesl tebe a ne Magdu!“

Barbora vyskočila, jako by podlaha pod ní byla vzplanula, a vrhla se na paní. Naráz si uvědomila, jak si zahrávala s jejími city a donutila ji, aby prozradila svého milého. Rozchechtané služky ji však drsně popadly, že se nemohla ani pohnout.

„Musíme zchladit její vášnivou krev,“ rozkázala paní, „vyveďte ji na dvůr!“

Dora jí pevně chytla a vyvlekla na nádvoří. Vojáci hned zpozorovali, že se něco chystá. Sbíhali se.

Fičel mrazivý vítr. Paní, přestože měla teplý plášť, se otřásala zimou.

„Vysvlečte ji do naha a polévejte ji vodou!“ zvolala čachtická paní.

„A vy, vojáci, přiveďte zámečníka, ať se také on pokochá půvaby své milé, než za chvíli zmrznou!“

Strach před strašnou pohanou a ledovou koupelí zdvojnásobil Barbořiny síly. Zazmítala se v Dořině a Ilonině sevření, vytrhla se jim a utíkala pryč.

Obě babice se jako fúrie s řevem hnaly za ní. Umřít, radši umřít! Zoufale letěla na hradby. Vojáci jí uskakovali z cesty.

Na hradbách se prudce zastavila. Babice ji užuž doháněly. Vrhla ještě poslední pohled na svět, ponořený do noční tmy, na tmavou bezhvězdnou oblohu a na sněhem vystlané údolí dole, a skočila poslepu na strmou stráň jako do objetí milého.

Babice i vojáci s úžasem hleděli na místo, na němž se ještě před okamžikem bělela její postava, která se tec celá zmrzačená koulela po srázu dolů…

Jenom na Alžbětu Báthoryovou ten strašlivý skok do propasti smrti nezapůsobil. Smála se suchým mrazivým smíchem jako severák, který plačtivě vyl v hradních věžích a střílnách.

A na babice, které stály ohromené a strnulé, jako by proměněné v sněhuláky, zakřičela:

„Přiveďte jiné děvče.“

Mezitím se hrabě Nyáry oblékal do stejnokroje pandurského kapitána.

Farář a kapitán ho zvědavě pozorovali.

„Proč se přestrojujete?“ ptal se farář.

„Nechci, aby naše výprava za Fickovým pokladem byla krvavá.“

A všechno nasvědčovalo tomu, že opravdu nebude krvavá.

Hrabě Nyáry se na dvoře vyhoupl na koně a zavolal na patnáct Čachtičanů s rýči a motykami, kteří tam čekali s Mikulášem Lošonským:

„Ještě tu chvíli počkejte, přijdu pro vás!“

Hajduci, kteří stáli u brány na stráži, zvědavě pozorovali jezdce, který cválal k zámku.

„Hajduci,“ zavolal na ně pozměněným hlasem jezdec ve stejnokroji pandurského kapitána, „skočte všichni, jak jste tady, na koně. Paní vzkazuje, abyste okamžitě ujížděli do Staré Turé, kde zuří mezi vojáky a zbojníky úplná bitva. Potřebují tam každou ruku.“

„A kdo bude hlídat zámek?“ zeptal se jeden z hajduků.

„Já s několika poddanými. Kolik hajduků je u vchodu do podzemí?“

„Pět.“

„Tak zavolejte i ty. Ve Staré Turé vás všechny potřebují!“

Hajduci ani nepomysleli, že by to mohla být nějaká past, kterou je chce falešný pandurský kapitán vylákat ze zámku.

Nasedli na koně a vyletěli z brány jako střely, ale brzy zpomalili a otevřeně si přiznali, že by do té bitky raději dojeli, až bude po ní.

Hrabě Nyáry se vrátil pro kastelána a pro Čachtičany a za chvíli se už s nimi bez nejmenší překážky ubíral do zámku i do podzemí, kde Ficko zakopal poklad.

Hrabě s úplnou jistotou zabořil rýč do země. Kopal a kopal, ale brzy se přesvědčil, že poklad zmizel…

Našel si Ficko jiný úkryt, anebo je někdo předběhl?

„Ten poklad musíme najít,“ zvolal hrabě, dopálený pohledem na prázdnou skrýš, a brzy se svými průvodci rozrýval zem mezi sudy, ba i jinde, kde jen z nejmenšího náznaku usuzovali, že tam před nimi někdo kopal.

Jan Ponicenus si té noci nedokázal lehnout, aby pokojným spánkem osvěžil své tělo i ducha. Ani modlit se nedokázal s čistým srdcem. Ne a ne se odtrhnout od myšlenky na Kalinu, Drozda a Kenderessyho. V duchu zalétal do Myjavy i do podzemí za kastelánem a hrabětem a jejich průvodci.

A se zahanbením se přistihoval, že mu ze srdce nevyvěrá jenom modlitba za rytíře, kteří se ujali vysvobození děvčat, ale i za ty, kteří se vypravili vlastně krást…

Neklidně přecházel po světnici a napjatě sledoval každý zvuk zvenku, jestli se už zbojníci nevracejí z výpravy za děvčaty, nebo jestli hrabě s kastelánem ještě nepřináší Fickův poklad.

Jeho neklid rostl.

Z ulice zaslechl hluk.

Vyběhl ven.

K faře se blížila skupina mužů. Přinášeli nějakou ženu, která neprojevovala známky života.

„Hlídali jsme u tajného vchodu, jak jsme měli přikázáno, a najednou jsme zaslechli strašlivý výkřik,“ vyprávěl jeden z mužů, „šli jsme za tím hlasem a na srázu jsme našli tuhle ženu. Asi ji shodili z hradu. Jen sypkému sněhu má co děkovat, že se celá nepolámala. A má štěstí, že jsme ji hned našli. Byla by zmrzla.“

„Žije?“ soucitně se ptal farář.

„Žije,“ odpověděl Čachtičan, „ale má nějaké podivné záchvaty, blouzní, vykřikuje nesmysly, vytrhává se nám z rukou. ,Chci umřít, chci umřít!‘ křičí, hází sebou, dokud má sílu, a pak po chvilce klidu se záchvat zase opakuje.“

„Pane Bože, vždyť to je Barbora Repášová!“ zděšeně vykřikl farář, když mužští tu ubožačku položili a paní farářka se jí se služkami ujala. „Je to ona! Jak se dostala na hrad?“

Sotva ji uložili do postele, otevřela oči, posadila se, ale očekávaný záchvat se nedostavil. Viděla před sebou dobráckou, ustaranou a bílými vlasy vroubenou tvář Jana Ponicena. Sepjala ruce jako k modlitbě a zvolala hlasem, který se všem zaryl do srdcí a vehnal jim slzy do očí:

„Zachraňte Pavla, důstojný otče! Zachraňte ho. Všechno o něm vědí! Já jsem ho zradila!“

A vybuchl v ní pláč, hlava jí klesla do podušek. Mysl jí zastřela mdloba, tělo se přestalo svíjet v křečovitém pláči. Ležela klidně. Jen z její tváře křičel nevýslovný smutek a žal.

Jan Ponicenus se nestačil zamyslet nad následky Barbořiny zrady. Celý bez sebe přicválal jeden z účastníků myjavské výpravy:

„Drozda, Kalinu, Kenderessyho a všechny ostatní kamarády chytili ve sklepě myjavského dvorce!“

Udýchaný zbojník ještě ani nestačil vypovědět, do jaké pasti je Ficko dostal, když přiběhl Čachtičan, který zůstal na hlídce u tajného vchodu ve stráni, když ostatní nesli nalezené děvče na faru.

Zvěstoval jim, že právě vtáhli do podzemí v řetězech Drozda, Kalinu, Kenderessyho a ostatní zbojníky.

Ale ani to ještě nebyla poslední událost která vzrušila Čachtičany na faře a vyděsila Jana Ponicena.

Před zámkem zaslechli pekelný rámus.

To se vraceli hajduci, které hrabě lstí dostal ze zámku. Asi se setkali s Fickem, který jistě hned uhodl, že někdo ve stejnokroji kapitána měl na zámku něco za lubem, proto hajduky odvelel. Okamžitě je poslal s posilou zpátky.

„Všichni jsou ztraceni!“ lomil Jan Ponicenus rukama.

„Kalina, Drozd, Kenderessy s těmi nejsmělejšími kamarády jsou v žaláři v podzemí, Lederer je na hradě prozrazen, Lošonský a Nyáry jsou také v podzemí a východ mají zatarasený. Ó, Bože, proč jen jsi dopustil vítězství těch lotrů!“

Čachtičané, shromáždění na faře, hleděli před sebe mlčky a zamračeně.

Ale obličeje se jim hned rozzářily a srdce ožila novou důvěrou, když Jan Ponicenus zaťal pěst a zahrozil:

„Ale přece jenom nezahynou! Zachráníme je!“

Blížilo se ráno. Zvony nad Čachticemi zahlaholily na poplach. Po ulicích, v nichž už tma bledla, sem tam pobíhaly poplašené postavy, od úst k ústům, od srdce k srdci letěla výzva, aby se všichni postavili proti hradu, aby zúčtovali s čachtickou paní a jejími pomahači.

Před farou se sbíhalo množství mužských, vyzbrojených kosami, krumpáči, kyji, šavlemi a puškami.

Z rozsetých jisker vzplál požár…

NAD ZEMÍ VZBOUŘENÍ – POD ZEMÍ ŘINČÍ ŘETĚZY

„Velitelé zbojníků,“ oznamoval Ficko Alžbětě Báthoryové, která si té noci ani nelehla v rozrušení nad bouřlivými událostmi, „jsou řetězy spoutáni a v podzemním žaláři s houfem svých nejodvážnějších druhů a v jejich sousedství je za mřížemi i Magda Kalinová, Maryša Šútovská a Eržika Príborská.“

Ficko radostí div nevyletěl z kůže. Ne proto, že se může paní zavděčit vítanou zprávou, ale jenom proto, že se konečně bude moci pomstít všem, jimž přísahal pomstu, a vynutit si Magdinu lásku.

Při vyprávění, do jaké pasti zbojníky dostal, zářila z každého jeho pohybu spokojenost.

„Vletěli do sklepa jako slepí, když tam uviděli tři děvčata, která hlídalo pět vojáků. A za nimi vtrhli ostatní. Ani je nenapadlo, že jsem schován za dveřmi. Vzpamatovali se, až když se dveře za nimi zabouchly a když se přesvědčili, že to není Eržika, Magda a Maryša, ale cizí děvčata a že vojáci, na které se tak zuřivě sápou, nejsou vojáci, ale poddaní přestrojení za vojáky. Hnali se ke dveřím. Dveře nebyly ani zamčené, ani zatarasené, ale vítal je před nimi sevřený a neproniknutelný oblouk mých lidí. V divoké potyčce jsem nepřišel o hlavu jenom díky tomu, že jeden z vojáků vší silou praštil Drozda po hlavě a ten pustil můj krk. Omdlel a my jsme ho spoutali tak, že by se nevysvobodil, ani kdyby měl desetkrát víc síly. Pak jsme se zmocnili Kenderessyho a Kaliny, když zbojníci viděli, že jsme jejich velitele zneškodnili, přestože se zoufale bránili, tak se rozutekli, kam kdo mohl. My jsme si se svou kořisti pospíšili do Čachtic, protože jsme přesvědčeni, že rozprchlí zbojníci shromáždí své spojence a pokusí se zajatce vysvobodit.

A abychom měli větší jistotu, postaral jsem se i o převezení děvčat.“

„Nezapomeň, Ficko, také na mou klenotnici,“ to tec čachtickou paní zajímalo nejvíc.

„Myslím na ni ve dne v noci,“ řekl upřímně, ze srdce. Ale myslel na ni jako na svůj majetek.

„Jako první musíš z Imricha Kenderessyho třeba kleštěmi vytáhnout, kam ji schoval,“ řekla, „a potom mi předveď všechny zbojníky i ta tři děvčata. Se všemi zúčtujeme.“

Alžběta Báthoryová se stáhla do své tajné síně, kde na ni čekaly Ilona a Dora se čtyřmi družkami Barbory Repášové. Ficko s nádobou naplněnou žhavým uhlím, kleštěmi a jinými mučidly sestupoval mezitím do podzemí.

Jeho tvář, ozařovanou žhavými uhlíky, znetvořil při pomyšlení na brzkou pomstu nával zlosti tak, že každý, kdo ho spatřil, se musel otřást. Co chvíli zafoukal do nádoby s uhlím, až mu oči lezly z důlků. Nával vzteku se střídal s radostí, konečně nadešel tak toužebně očekávaný den. Magdu a s ní i všechny, jimž přísahal pomstu, má v hrsti. Magdu se pokusí získat.

Když se mu to nepodaří, Magda zemře, jak děvče ještě nezemřelo. Zbojníci budou svědky její smrti a potom půjdou za ní…

Nezapomínal ani na Pavla Lederera. Toho si nechával na konec. Třes se, Pavle Lederere, bude to strašlivé zúčtování!

A potom v noci vezme ze skrýše svůj poklad, zapřáhne do nejlepších saní nejlepší koně a foukne do krajů, kde nikoho ani nenapadne, aby ho hledal.

Cesta mu rychle ubíhala. Už byl v dlouhatánské chodbě žalářů.

Nádoba se žhavým uhlím mu cestu matně osvětlovala červenou září.

U zamřížovaných dveří, které nikoho nezavřel, se mimoděk podíval do osvětleného otvoru.

Při tom pohledu zařval, jako by ho posedl cábel, a upustil nádobu s uhlím i nástroje, které nesl pod paží.

„Tak ty jsi tady, ty pse?“ vykřikl ochraptělým hlasem. „Přicházíš mi právě vhod!“

Současně jako blesk přiskočil k zamřížovaným dveřím a zamkl je.

Do kouta žaláře se se zatajeným dechem tiskl smrtelně bledý Pavel Lederer…

Fickem otřáslo podezření.

Nevysvobodil zámečník jeho zajatce?

Ne.

Přesvědčil se o tom jediným pohledem.

Tamhle je Kalina, Drozd i Kenderessy. A vedle tři děvčata. Zbojničtí velitelé leží spoutáni na zemi. Když ve dveřích spatřili Ficka, řetězy zařinčely a děvčata schoulená v koutě žaláře strnula leknutím, jako by zkameněla.

„Dobře poslouchej,“ zasípěl na Lederera, když se k němu zase vrátil, „anebo ne, ani poslouchat nemusíš, jen důkladně otevři oči! Všechno, co uvidíš, není nic proti tomu, co zkusíš ty, než vypustíš svou zrádnou duši.“

Ficko se rozhodl, že nejprve vyrovná svůj účet s děvčaty, a to tady na chodbě, a tak, aby zbojníci i Lederer viděli, co dělá, a slyšeli každičké slovo.

Vstoupil do žaláře děvčat, tec už s pochodní.

„Magdo Kalinová, pojď za mnou!“ ozval se nejlaskavějším hlasem, jaký ze sebe dokázal vynutit.

Magda se přitulila k Maryše a propukla v pláč.

„Nepůjdeš?“ bouře hněvu nad jejím odporem a pláčem odvála z jeho hlasu všechnu laskavost. Už z něho sršela jenom zlost.

Rozzuřeně popadl Magdu za ruku, odtrhl ji od strnulých družek a vyvlekl ji na chodbu.

Řetězy zbojníků hrozivě zařinčely, když se tichou chodbou rozlehl pronikavý výkřik. Výkřik hrůzy, který Magdou otřásl při pohledu na nádobu se žhavým uhlím a mučidly.

Hrabě Nyáry a Mikuláš Lošonský i s celou družinou byli již zpocení od marného kopání.

Mezi sudy už nebylo nerozryté místečko.

„Čert tomu lotrovi napískal, aby ukryl svůj poklad jinam!“ utíral si zpocené čelo hrabě, který se snad poprvé v životě zapotil kopáním.

„Nevěřím, že by ho schoval jinam než tady,“ soudil kastelán.

„Já také ne,“ odpověděl hrabě, „proto si chvíli odpočiňme, ochutnejme vína čachtické paní a budeme hledat dál!“

Zatímco popíjeli, upřel hrabě zrak na obrovský vinný sud, kterým, jak si vzpomínal na Ledererova slova, vedl vchod do tajných chodeb. Beze slova došel k sudu a za chvíli se v něm před jeho udivenými společníky rozšklebil tmavý, odpuzující otvor.

„Jen popíjejte dál, dokud se nevrátíme,“ řekl Čachtičanům. Vzal lucernu a kývl na kastelána, aby ho následoval.

Jen co udělali v chodbě pár kroků, strnule se zarazili.

Před nimi se prostírala propast, černá jako noc.

Chodba, která se asi po pěti krocích stáčela doprava, neměla dno.

Hrabě přišel na nápad, jestli Ficko neukryl svůj poklad v tajné chodbě.

Ale nemohli dál ani o krok. Zatáčka byla tak ostrá, že se propast nedala překlenout ani žebříkem, anebo kládami. Tady by si věděl rady jenom Lederer, který věděl, jak spuštěný most zvednout.

Když se vrátili k Čachtičanům, kteří hned našli dobré víno, uslyšeli za dveřmi, vedoucími na dvůr, zmatený dupot a křik a podezřelý lomoz.

Všichni se seběhli ke dveřím a naslouchali.

„Zvoní na poplach!“

„Slyšeli jste? Právě někdo zakřičel: Otevřete bránu, nebo ji rozsekáme a vyvrátíme!“

„Výstřel! Jeden, druhý. Zuřivá střelba!“

Napjatě sledovali, co se venku děje.

„Že by předčasně vypukla vzpoura?“ pochyboval hrabě Nyáry. „Jestli ano, tak se musely stát strašlivé věci, které si ji vynutily. Farář by nedal příkaz ke vzbouření bez nejvážnějších důvodů.“

Za chvíli střelba umlkla a na dveře, vedoucí do sklepa, zaduněly mohutné údery.

„Dobývají se do zámku!“ hádali hledači pokladu.

Ale kdo? Co se nahoře stalo, zatímco hledali v podzemí Fickův poklad?

„Uvidíme, co to znamená!“ řekl hrabě. „My ale pokračujeme v tom, kvůli čemu jsme sem přišli. Do práce, chlapi!“

A rýče se znovu zabořily do země. Oči číhaly, jestli ve vznikajících jámách nezazvoní rýče o bednu, a uši naslouchaly, jaké to běsnění se rozpoutalo nad zemí.

Na hradě zpozorovali, že se v Čachticích něco děje. Upozornilo je na to nejprve poplašné vyzvánění, potom sloupy dýmu a plameny, které šlehaly k nebesům z obrovských ohňů na okolních vršcích.

Vojáci a hajduci byli bezradní. K paní, která se zavřela s Ilonou a Dorou a čtyřmi děvčaty v tajné síní, se nikdo neodvážil. Ani potom, když se od hajduka, který přiběhl ze zámku, dozvěděli, že se Čachtičané vzbouřili a zaútočili na zámek.

Když konečně paní vyšla z tajné síně, oznámili jí, že v Čachticích propukla vzpoura a že vzbouřenci už pravděpodobně obsadili zámek.

V první chvíli se rozzuřeně osopila na velitele vojáků, že s vojskem nečinně přihlížel na hradě, ale když jí kapitán prozradil, že všechny zásoby střelného prachu jsou nasáklé vodou a že není k použití a že tedy bez střelných zbraní není naděje na úspěšný zákrok, kupodivu se uklidnila.

Jen ať se ta havěť bouří, až na hrad její zloba nepronikne, myslela si.

Ještě několik dnů a pak zmizí. Její posel už ohlásil sedmihradskému knížeti, jejímu bratrovi, že k němu po Novém roce zavítá. Také Juraji Závodskému posel už připomněl jeho slib, že ji posledního dne v roce navštíví.

Jen ať přijede, zmizí společně s ní. Když nepůjde dobrovolně, unese ho. Jen jestli jí ti vzbouřenci – kdoví kolik jich vlastně je – cestu nepřekazí, neznemožní útěk?

„Pane kapitáne,“ vyzvala velitele v obavě z takové možnosti, „protože nevím, kde se právě tec palatin zdržuje, vypravte okamžitě posly do Prešpurku i do Veľké Bytče, ať oznámí, že v Čachticích vypukla vzpoura, a žádejte posilu a zásoby střelného prachu.“

Byla přesvědčena, že ať o ní palatin smýšlí jakkoli, rozhodně se o potlačení vzpoury postará. A kdyby ho napadlo zkoumat příčiny vzpoury a míchat se do jejího života, bude ona už dávno za horami.

„Ficko se ještě nevrátil?“ vzpomněla si najednou na klenotnici a na nepřátele, se kterými musí zúčtovat. Netrpělivě se rozhlížela.

„Ne,“ odpověděly služebné.

„Tak se musíme důstojně připravit na uvítání zbojníků a jejich milenek,“

rozesmála se zlověstným smíchem.

„Mám překvapení i pro Ficka!“

Vojáci na její příkaz vynesli na nádvoří těžký železný trůn, zhotovený na potlačení Dóžova povstání. Tehdy ho dal čachtický zeměpán vystavit na náměstí, aby rebelům připomínal, jaký osud je čeká. Osud Dóži, vůdce sedláků, kterého páni po potlačení povstání posadili na rozžhavený železný trůn…

„Pořádně trůn rozpalte, aby si na něm kníže v teple poseděl,“ rozkazovala opojená představou, jak se bude Jan Kalina tvářit, jak se bude jeho tělo škvařit na rozžhaveném železe. Svědky jeho zkázy budou i jeho přátelé i pandurský kapitán a zrádce Lederer, všichni se také na tomto trůnu rozloučí se světem. Diváky jejich smrti budou také jejich milé i její vlastní dcera Eržika. I pro ni má překvapení. Nezahyne obyčejnou smrti…

Na dvoře plápolal oheň a v něm se černý, rzí už poničený trůn rozpaloval do běla.

Plameny vojáky zahřívaly, ale při představě té strašlivé popravy je roztřásla zima.

„Doro, Ilono!“ křikla paní na babice, které s chechtáním házely pod trůn obrovská polena. „Pojďte, chci ukázat Čachtičanům, že se neleknu ani jejich vzpoury!“

A za chvilku shodili z hradeb na sráz mrtvoly čtyř děvčat, družek Barbory Repášové.

Zohavené a zkrvavené mrtvoly se koulely dolů. Zapisovaly do sněhu červený pruh a u hromady kamenů se zastavily.

Slunce, které s rozzářenou tváří vystupovalo na oblohu, udiveně hledělo na stráň pod hradem.

Jako by se tam v bílém sněhu červenal obrovský krvavý prapor s dlouhou žerdí…

Magda Kalinová by byla radši zemřela, než aby musela hledět na Fickovu tvář, na žhavé uhlí pod jeho nohama a na velké kleště, které v něm rozpaloval.

„Máš před sebou jen dvě cesty, má drahá,“ říkal jí Ficko. „Ta jedna vede ke mně, ta druhá do náručí smrti. Buc se staneš mou ženou, anebo zahyneš!“

V žaláři hrozivě zařinčely řetězy. Ficko se tomu zasmál.

„To máte radost, že jsem vás udělal svědky výjevu, který se obvykle odehrává mezi čtyřma očima, že?!“

A přistoupil k Magdě tak těsně, že na tváři ucítila jeho zapáchající dech.

„Kterou z těch dvou cest si zvolíš?“

„Smrt!“

„To si ještě rozmyslíš,“ mluvil se vztekem, který v sobě ještě stále dusil.

„Snáz by se ti umíralo, kdybys byla takhle krásná a rozkošná, že by ses zalíbila nejen mně, ale i Pánu Bohu. Ale uvidíme, co budeš říkat, až těmihle bělounkými kleštěmi tvou krásu přiškvařím. Tak, nejdřív připravím tvé tváře o tu hrdou červeň, holubičko!“

Vytáhl z uhlí rozpálené kleště a přidržel jí je před obličejem. Šlehl na ni žár, jako by plameny olizovaly celé její tělo.

Maryša a Eržika propukly v pláč, který se smísil s novým výbuchem Fickova smíchu a s řinčením řetězů.

„Tak začínáme. Rozluč se s krásou svých líček. Za chviličku se tvá kůže seškvíří a budeš ohavná, že by tě ani vlastní matka nepoznala.“

„Imrichu,“ vykřikla, jako by před ní peklo otvíralo svou tlamu, aby ji pohltilo.

Volala jméno muže, který už dávno zaplnil její srdce, jenže nevěděla, že leží spoután několik kroků od ní. Přesto věřila, že ji zachrání před hrůzou, co se na ni tady valí.

Sotva vyslovila to jméno, Ficko se před ní skácel na zem tak prudce, až mu kleště vyletěly z rukou.

„Rozluč se se svým podlým životem‘ “ zaslechla známý hlas.

„Imrichu!“ vykřikla znovu, ale to už byl výkřik poznání, radosti, obdivu a vděčností.

Ficka, který nečekal, že by na něj někdo mohl zaútočit, srazil Imrich Kenderessy jediným úderem, chytil ho za krk a sevřel ho železným hmatem, takže jenom chrčel.

„Nestarej se o toho čerta, starej se o svou milou!“ přiskočil Andrej Drozd a odtrhl ho od Ficka.

Eržika a Maryša vyběhly z otevřeného žaláře, objímaly a líbaly Magdu, zachráněnou v poslední chvíli. Plakaly radostí. Magda se vrhla Imrichovi kolem krku celá rozechvělá vzrušením, radostí a štěstím, že právě on ji zachránil, že je tu vedle ní a že mu může nepočítanými polibky vyznat, jak ho miluje…

Když Maryša spatřila ve dveřích žaláře Jana Kalinu, následovala Magdina příkladu. A Eržika s rozzářenýma očima sledovala Andreje Drozda s Fickem.

Zamilovaní se však nemohli oddat svému štěstí, rušil je Fickův zuřivý řev a ohlušující rámus zápasu.

„Nesmíme zapomenout na toho, kdo nás zachránil,“ řekl Jan Kalina.

Otevřel zamřížované dveře, které Ficko před chvilkou zamkl, a přátelé se pevně objali.

„Děkuji ti, Pavle, za sebe i za všechny ostatní!“

„Nemáte mi za co děkovat. Vždyť já jsem vás sem vlastně dostal, protože jsem uvěřil tomu cáblovi,“ odmítal Lederer díky.

„Jsem šťasten, že jednou mohu být zase já tvým zachráncem,“ smál se Jan Kalina.

Toho večera, co mu babice pošeptala, že Barbora je zase v moci čachtické paní, chodil Pavel Lederer zoufale podzemními chodbami, nahlížel do všech žalářů, volal její jméno do propadlišť, o kterých věděl. Byl přesvědčen, že může být jenom v podzemí, proto ji hledal jenom tam. Po několika hodinách hledání, právě když se ocitl v blízkosti tajného východu pod hradem, zaslechl ohlušující zadunění padacích dveří a Fickův řev. Utíkal co nejdál, seč mu síly stačily. A když z dálky zaslechl, že se Ficko se svým průvodem ubírá chodbou na hrad, rozběhl se k žalářům. Jaké bylo jeho překvapení, když zjistil, že je tam Maryša, Eržika, Magda a vedle nich i Jan, Imrich a Andrej! Děvčata, která nebyla svázaná, potichu potěšil, uklidnil je a potom vysvobozoval z pout zbojníky. Byla to těžká práce, ale díky nástrojům, které měl u sebe, si s řetězy poradil. Právě když osvobodil posledního, zaslechl v dálce Fickův smích. Naházel řetězy na zbojníky, aby se zdálo, že jsou spoutáni, a vyběhl. Ale viděl, že už nemůže utéci, aniž by ho Ficko zpozoroval. Proto skočil do vedlejší cely a tam čekal, co se bude dít.

S vývojem událostí mohl být spokojen. Pozoroval, že Ficko je už v zápase u konce svých sil. Když ho totiž Andrej Drozd začal tisknout a tlouci, nešetřil v zuřivosti silami.

Blížil se konec zápasu. Ale když Ficko uviděl Pavla Lederera a uvědomil si, že to on dovršil svou zradu ještě vysvobozením zbojníků, výbuch vzteku a pomstychtivosti vzpružil jeho ochabující síly. Ale ani to mu nebylo nic platné. Andrej Drozd už byl důkladně rozohněn. Držel pravicí Fickův krk jako kleštěmi a levicí ho tloukl do zad. To bylo Fickovo nejcitlivější místo. Při každém úderu zařval a třepal se jako ryba na suchu.

„Tak, čerte, tec už bude po tobě!“

Nežertoval, Ficko sebou už přestal mlátit.

„Neuškrť ho, Andreji!“ přiskočil vtom Kalina, „nech ho katovi!“

Jen stěží se dal přemluvit. A když konečně pustil Ficka, zdálo se, že už mu stejně odzvonili. Visel docela bezvládně a nohy se mu klimbaly jako hadrové.

„Jen počkej, však já tě proberu!“ vykřikl Andrej Drozd. „Děláš, že už je po tobě. Tak hned uvidím, co je na tom pravdy.“

Při jejich bitce se nádoba se žhavým uhlím převrátila a její obsah rudě svítil na krok od nich. Popadl tec Ficka za ruce a za nohy a posadil ho na žhavé uhlí.

„Tak takhle jsi ještě neseděl! Tady přijdeš k sobě, i kdyby tvá černá duše byla opravdu za horami.“

Tec se Ficko asi doopravdy nepřetvařoval. Vyskočil, až když mu žhavé uhlí propálilo nohavice a zakouslo se mu i do těla. Znovu zaútočil, ale stačil jediný úder a rozplácl se na zemi.

Vysvobození se rozhodli, že vyjdou z podzemí východem na zámek.

„Seber se, Ficko,“ kopl ho Drozd, „a vykroč pěkně před námi, protože jinak tě svážeme a potáhneme tě za sebou na provaze. Ale ať tě ani nenapadne nahmatávat někde na stěně nějakou páku. Nemáme nejmenší chuť

nechat své hlavy někde v propadlišti. Jestli hajduci dostanou chuť změřit si s námi síly, tak je o ni připrav, protože dokud děvčata nejsou v bezpečí, nemáme na nějakou rvačku náladu. A jestli nechceš dát hajdukům tuhle moudrou radu, budeš synem smrti.“

Už za chvíli se podzemím ubíral podivný průvod.

Vpředu se beze slova motal Ficko, jako by to byla jeho poslední cesta na popraviště, za ním s pochodní v ruce Pavel Lederer a potom tři zamilované dvojice.

Nedaleko východu, kde se pod dlouhými padacími dveřmi táhla propast, se Ficko zastavil.

„Dál nemůžeme,“ řekl tupě.

„Ale můžeme,“ odsekl mu Lederer a dával si dobrý pozor, aby ho ve vzteku neshodil do propadliště.

Ficko se mohl vzteknout, když Lederer na první sáhnutí našel páku a padací dveře se s ohlušujícím rachotem zvedly.

Hrabě s kastelánem i se svými společníky zaslechl třesk padacích dveří za obrovským sudem. „Tak už ze dvou stran se na nás hrne něco podezřelého,“ zaklel hrabě, který už soptil vzteky nad marným hledáním. „Tady z chodby se někdo blíží a ze dvora se sem také bůhvíkdo dobývá. Honem se musíme schovat za sudy, jako bychom tu ani nebyli, a lucerny obalme suknem, aby nás neprozradily!“

Cestička mezi dvěma řadami sudů byla rázem prázdná. Dno největšího sudu se otevřelo a právě v tu chvíli se vyvrátily i dveře ze dvora zámku.

Ze sudu první vystoupil Ficko a za ním s pochodní v ruce Lederer. Protějšími dveřmi vletěl dovnitř Vavro s houfem Čachtičanů, s nimiž přemohl hlídky a zmocnil se zámku.

Jak Ficko uviděl o sudy opřené rýče a na všechny strany rozkopanou zem, šíleně zařval:

„Okradli mě! Okradli!“

Všichni kolem zaraženě hleděli na Ficka, který popadl jeden z rýčů, rozběhl se a uprostřed chodby začal rýt jako smyslů zbavený.

Odhazoval zemi rýčem, a když už se mu rudé vlasy nad čelem slepovaly potem, s napětím všech sil vyzvedl z jámy bednu a dychtivě ji otevřel. Pohled do bedny ho naplnil takovou radostí a štěstím, že na všechno zapomněl a křepčil kolem pokladu jako blázen.

„Můj poklad, můj poklad! Neukradli mi ho!“

Z opojení pohledem na hromadu zlata a skvostů se probral až ve chvíli, kdy se k němu od sudů vyřítily hrozivé postavy.

„Přijmi náš dík, Ficko,“ rozesmál se hrabě Nyáry. „Nahledali jsme se tvého pokladu až hrůza. A ty ses nad námi slitoval a sám jsi nám ho našel.

Chopte se té bedny!“

„Zloději!“ zařval Ficko a vrhl se na hraběte.

Ale Andrej Drozd už byl u něho jako blesk.

„Už jsem ti, Ficko, říkal, abys dal pokoj, nebo než dojdeme na světlo boží, nebudeš mít v hubě ani jeden zub a jedno žebro nebudeš mít celé!“

A praštil ho tak, že Ficko odletěl až k sudu, narazil na něj, až to zadunělo, a pak se sesul k zemi. Ale pohled na muže, kteří zvedali bednu s jeho pokladem, ho znovu tak rozběsnil, že vyskočil, jako když ho bodne, a řval, jako by ho škrtilo tisíce rukou. A už se chystal ke skoku.

Drozd ho ani na chvíli nespouštěl z očí. Když se jako vřískající žlučí naplněná chobotnice se stem chapadel vymrštil na muže, odnášející poklad, zastavil ho těsně před cílem zaťatými pěstmi.

„Svažme ho!“ navrhl Imrich Kenderessy. „Je to nenapravitelný skokan a tobě, Andreji, se budou pěsti ještě hodit!“

Na dvoře zámku, kde Čachtičané netrpělivě vyčkávali návrat odvážlivců z podzemí, propukla bouře jásotu.

Uviděli všechny zbojníky, které měli tak rádi a kteří se jich zastávali proti panské zvůli a zlobě a odvažovali se překazit čachtické paní páchání zločinů. Měli před sebou usmívajícího se Andreje Drozda, Imricha Kenderessyho, Jana Kalinu a Mikuláše Lošonského. Vítali je s velkým jásotem, radostí a obdivem i vděčností.

A podívejte, chytili i Ficka, svázali ho a tak zastrašili, že se málem neodváží ani dýchat. Je tady ale také zámečník, Fickův kumpán, který zradil Jana Kalinu. A zatímco zbojnické velitele s děvčaty i hrabětem a kastelánem obklopil houf nadšenců, několik prchlivých mládenců se vrhlo na Pavla Lederera.

„Dostali jsme tě, zrádče,“ křičeli na něj, „tec ti srovnáme kosti!“

Povalili ho na zem. Naštěstí je zpozoroval Jan Ponicenus.

Řekl jenom několik slov a mládenci, kteří chtěli Pavla Lederera utlouci k smrti, ho zvedli na ramena a vítězoslavně ho nesli doprostřed jásajícího davu.

Zástup lidí každou chvíli rostl. A rostlo i nadšení, zvlášť když se rozletěla zpráva, že každý Čachtičan, od kterého Ficko vymohl poplatek, předepsaný pod takovou nebo onakou záminkou, dostane peníze zpátky.

Záplava lidí se nakonec valila na náměstí, kde na všeobecnou žádost měli Ficka přivázat na pranýř.

Stalo se.

Ficko se na pranýři nemohl ani pohnout, přestože v něm žluč vřela. Jen se mračil jako škaredá středa, cenil zuby, skřípal jimi, chrčel a řval, a tak jenom podněcoval nenávist davu. Muži i ženy se k němu přibližovali, vyplazovali na něj jazyky, nadávali mu, plivali na něj a děcka si ho zvolila za terč při trefování kameny.

Slunce jiskřilo na zasněžených střechách, když Mikuláš Lošonský ohlásil davu na náměstí povzneseným hlasem:

„Tady je seznam, ve kterém je přesně označeno, koho o kolik čachtická paní prostřednictvím Ficka a ostatních svých nadháněčů připravila.“

A vyvolával Čachtičany jednoho po druhém jmény, a když jmenovaní přistoupili, velkodušně sahal do bedny s Fickovým pokladem a vypočítával jim na dlani celou sumu, kterou od nich neprávem inkasovali.

Na náměstí zavládla nevýslovná radost. Fickovi se zdálo, že to nepřežije.

Při pohledu na vyprazdňující se bednu nejdřív zkoprněl a potom se rozvřeštěl.

Nadšený dav odpovídal na jeho vřeštění výbuchy smíchu, deštěm plivanců a kamenů.

Hrabě Nyáry, shrbený nad bednou se zbytky Fickova pokladu, přenesenými na faru, se tak okouzleně kochal krásou a drahocenností skvostů z klenotnice Alžběty Báthoryové, že si přítomných téměř nevšímal.

„Bednu zapečetíme,“ vyrušil ho Jan Ponicenus, „a odevzdáme ji tak, jak je, dcerám a synovi čachtické paní.“

„Samozřejmě,“ souhlasil kastelán.

„Dobrá,“ souhlasil také hrabě Nyáry s potutelným úsměvem, „ale dřív než ji zapečetíme, vezmeme si něco na památku…“

A vyndal z bedny zlaté náhrdelníky a tři zlaté náramky, vykládané množstvím drahokamů, které už formou, velikostí a leskem prozrazovaly, že jsou velice cenné.

„Jakým právem si ty šperky přisvojujete?“ pohoršoval se Jan Ponicenus.

„To bych vám marně vysvětloval, pane faráři,“ usmál se shovívavě, „vy nikdy nepochopíte sběratelovy mravní zásady. Ale mohu vám říci, že jsem náramně šťasten, že si z boje, který není jenom mou osobní pomstou, odnáším takovou milou památku.“

„Vždyť dědici Alžběty Báthoryové ztrátu zjistí,“ pokusil se farář zapůsobit na hraběte z jiné strany, „mají přece soupis šperků a jistě si je také pamatují.“

„Díky za vaši starostlivost, pane faráři,“ odpověděl hrabě. „Ale když Ficko klenotnici uloupil, neznamená to ještě, že celou svou kořist uložil do jedné skrýše. Řekněme, že tyhle dva náhrdelníky a tři náramky ukryl na jiném místě. Ať ho tedy mučí a osvědčenými způsoby si vynutí přiznání, kam je tedy schoval!“

„Chcete, aby pykal za nespáchaný zločin?“

„Snad vám není toho cábla najednou líto! Ať bude pykat sebevíc, nikdy neodpyká ani zločiny, které skutečně spáchal.“ Spor urovnali zbojničtí velitelé.

„Dopřál bych vám všechny skvosty, pane,“ usmál se na hraběte Jan Kalina. Věděl, že jestliže dosud udělal hrabě všechno proti čachtické paní, tec napne všechny síly, aby ji zničil, protože by ho jednou mohla volat k odpovědnosti za zmizení nejvzácnějších kusů své klenotnice. Kalinův souhlas překvapil faráře, ale hraběte zřejmě potěšil.

„My si bohužel něco takového dovolit nemůžeme, pane. Tak bychom si jenom spíš zasloužili popraviště.“

„Škoda,“ upřímně zalitoval hrabě. „Vaše milé a ta ubožačka Barbora by si zasloužily nějaké malé lesklé odškodnění po tolika útrapách a strachu.“

Eržika, Maryša, a Magda byly zatím s farářkou v sousední světnici u Barbořiny postele. Neporanila se nijak vážně, zmořil ji jenom žal a zoufalství a vyděsila ji blízkost smrti, které se vrhla do náručí. A tolik promrzla, že se jen těžko rozehřívala.

Právě když hrabě nahlédl do sousední světnice a v duchu zdobil děvčata šperky, vstoupil Pavel Lederer. Ve shonu rušných událostí mu nikdo nestačil říci, co se s Barborou stalo. Stál strnule ve dveřích, a když se vzpamatoval, uvažoval, jestli náhodou neupadl do klamného snu, který se hned zase může rozplynout a odvát obraz ženy, kterou miloval tím více, čím se mu zdála vzdálenější, nedosažitelnější.

„Barboro,“ ozval se pronikavý výkřik. Přiskočil k posteli, jako by se chtěl všemi svými smysly přesvědčit, jestli je to opravdu ona.

Bylo to tak dojemné setkání, že farářce i děvčatům vyhrkly slzy a farář, kastelán i zbojníci pohnutě mlčeli.

Následovala porada.

Podle úmluvy se měl Mikuláš Lošonský okamžitě vypravit do Prešpurku, kde zasedal sněm, aby tu za každou cenu podal proti čachtické paní obžalobu z mnohonásobných vražd, z porušování zákonů, z toho, že zavinila vzbouření, a aby žádal okamžité zakročení, aby se sami vzbouřenci nemuseli starat, aby bylo spravedlnosti učiněno zadost.

Hrabě Nyáry měl jet rovnou do Vídně, přednést zprávy o čachtických událostech a o vzpouře a všemi silami se vynasnažit, aby král zakročil sám, kdyby palatin z různých ohledů i nadále váhal.

A Čachtičané s farářem a se zbojníky měli být na stráži, aby se z hradu nikomu nepodařilo utéci, a tak uniknout trestu.

Před farou stály připravené sáně.

Nasedl do nich hrabě Nyáry a Mikuláš Lošonský. Několik zbojníků, kteří je měli doprovázet alespoň do Piešťan, vyskočilo na koně.

„Bůh vás provázej a ochraňuj,“ loučil se s nimi farář, vedle kterého stál Kalina, Drozd, Lederer a Kenderessy. Zvonky na postrojích zazvonily, kopyta zaduněla na bílé cestě.

„Kdo ví, čeho dosáhnou?“ hleděl za nimi zamyšleně Jan Kalina.

„Když se jejich cesta nevydaří, přijde řada na nás!“ odpověděl mu Andrej Drozd.

„A my můžeme být také připraveni,“ přidal se Imrich Kenderessy, „že na nás takzvaná spravedlnost nezapomněla. Jistě nás postaví před soud.“

„Nestraš, Imrichu,“ okřik ho Andrej Drozd, „nebo mě začne svědit krk…“

Rozesmáli se vynuceným, trpkým smíchem.

„Když vás budou soudit, přátelé,“ řekl farář, „musí s vámi posadit na lavici obžalovaných i mě!“

21

Soud

IN FLAGRANTI

„Víš, co se stalo s Fickem?“ zeptala se čachtická paní Erži Kardošové. Od té chvíle, co vzbouřenci hlídali východy z hradu a ze zámku, dostala se jako první lstí na hrad.

„Vím,“ odpověděla sebevědomě.

A vyprávěla paní poslední události: jak Ficka chytili, uvázali na pranýř a pak uvěznili.

„I do Prešpurku šli žalovat,“ končila Erža Kardošová. „Starý kastelán se vypravil k palatinovi. Čachtičané si brousí zuby na Doru, na Ilonu i na ostatní služky.“

Jak si brousí zuby na paní, to už se neodvážila říci.

Paní nejvíc ohromilo Fickovo bohatství. Nahrabal si u ní neslýchané jmění a ještě se zmocnil její klenotnice!

„A kde jsou tec moje skvosty!“ zeptala se odhodlaná zmocnit se jich.

„Na faře.“

„Můžeš jít. Pošli sem Doru a Ilonu.“

Plán, jak se zmocnit skvostů, měla už hotov. Na nic jiného ani nemyslela. Byla přesvědčená, že z Prešpurku jí žádné nebezpečí nehrozí. Alespoň do té doby, dokud tu ještě bude, těch několik dní do posledního dne v roce, kdy navždy zmizí.

„Doro, Ilono,“ promlouvala ke starým služkám, „jak víte, za několik dní odjedu. Ještě jednou mi poslužte a pak se vám štědře odměním za vaše služby. Dřív se však musím zmocnit svých skvostů.“

A vysvětlila jim svůj plán. Hajduci z Myjavy a ze Staré Turé budou číhat na kastelána, vracejícího se z Prešpurku. Chytí ho a zavřou v Podolí, nebo na nějakém jiném dvorci. Dora a Ilona se pak postarají, aby se to Čachtičané dozvěděli, zbojníci a vzbouřenci budou jistě bez otálení pospíchat, aby ho vysvobodili. Až budou téměř všichni muži z Čachtic venku, pak ona sama vtrhne v čele vojska do Čachtic a odnese z fary svoje skvosty.

„A vysvobodíme také Ficka,“ její bledá tvář rudla hněvem, „aby i on dostal zaslouženou odměnu za to, že mě okrádal. Zatímco já budu zachraňovat svoje skvosty, vy roztopíte na hradním nádvoří největší kotel, naplněný vodou. Ficka v něm zaživa uvaříme a pak ho shodíme z hradu dolů vlkům napospas. S Fickem přivlečeme také Magdu Kalinovou, Eržiku Príborskou a Maryšu Šútovskou i Barboru Repášovou a ještě několik jiných děvčat a žen, kolik jich moji věrní služebníci pochytají. A jejich milým a manželům dám ještě dřív, než opustím hrad, pořádnou výstrahu, aby nestrkali nos do cizích věcí. Zajaté ženy, živé nebo mrtvé, naházíme na velikou hranici, která mi bude při odjezdu svítit na cestu a může zničit třeba celý hrad, který mě už stejně víc neuvidí.“

Když se posel čachtické paní vrátil z Prešpurku se vzkazem, že palatin, příliš zaneprázdněný zemskými záležitostmi, bude moci věnovat pozornost pořádku v Čachticích až po Novém roce, byla nanejvýš spokojená. Tou dobou bude ona už v Sedmihradsku pod ochranou bratra knížete.

Vrátil se i posel Juraje Závodského. Vzkaz palatinova tajemníka byl krátký:

„Přijdu, jak jsem slíbil!“

„Přijde!“ zajásala.

Všechno šlo, jak si přála. Osmadvacátého prosince chytili hajduci Mikuláše Lošonského a zavřeli ho v podolském dvorci.

„Můžeme už Čachtičany vyplašit zprávou o kastelánově polapení?“

zeptala se Dora Sentešová.

„Ještě ne, až poslední den v roce.“

Dychtila po skvostech a po pomstě, ale dala si pozor, aby se neunáhlila, proto usoudila, že je lépe odložit plán až na den odjezdu. Až se Čachtičané vyřítí osvobodit kastelána, zmocní se svých pokladů, pomstí se Fickovi i rebelům a ještě před návratem mužů odjede nikým nerušena z hradu i se svým doprovodem.

Byla u vytržení, když jí Erža oznámila, že nepřišla na hrad s holýma rukama, ale vystavuje se nebezpečí, přivedla s sebou i dvě dívky.

Paní ji radostí objala.

„Ještě tři dny,“ šeptala roztouženě, „ještě dvakrát lázeň a pak přijde on, pak mi začne úplně nový život.“

Život, po jakém vždycky toužila.

Netušila, jaká mračna se nad ní stahují…

Sněm, před který se kastelán Mikuláš Lošonský přece jen dostal, třebaže mu v tom někteří pánové chtěli zabránit, vyslechl strašnou obžalobu z mnohonásobných vražd s největším pobouřením.

Páni na sněmu nebyli příliš citliví, pravá bouřka odporu se strhla až poté, když je Mikuláš Lošonský ohromil odhalením, že čachtické paní nestačila krev obyčejných děvčat z lidu, ale že ve svém nevysvětlitelném, krvelačném šílenství prolila i krev zemanskou…

Palatin hrabě Juraj Thurzo viděl, že musí za každou cenu zakročit.

Ocitl se v nepříjemném postavení.

Nedovedl nalézt takové východisko, aby na dobré jméno Báthoryů a Nádasdyů nepadla poskvrna, aby byli všichni spokojení a v Čachticích aby nastal klid.

Tři dny seděl na sněmovních zasedáních jako zařezaný. Cítil, že se na něj upírá množství očí s otázkou, co podnikne. Cítil i to, že ho mnoho lidí v Čachticích očekává, aby tam udělal pořádek a dokázal světu, že spravedlnost ještě žije. Ani třetího dne se nerozhodl, třebaže se dlouho radil se svým tajemníkem.

Tehdy k němu přišel hrabě Nyáry se vzkazem od krále, kterého sám spolu s kardinálem ovlivnil.

Král vzkázal palatinovi, aby se bez otálení sám vypravil do Čachtic, vyšetřil tamní události, uklidnil vzpouru a pohnal viníky před soud.

„Snad si Jeho královské Veličenstvo nemyslí,“ uraženě se zeptal palatin hraběte Nyáryho, „že se stávám ochráncem zločinců a že je nemám v úmyslu potrestat?!“

„Král ví,“ odpověděl Nyáry, „v jakém těžkém postavení se, vzácný příteli, nalézáš, proto tě chce svým vzkazem, který je zároveň rozkazem, vytrhnout z váhání a současně přebírá na sebe i část odpovědnosti za tvé rozhodnutí.“

Palatin se dlouho radil se zeti čachtické paní, s Jurajem Drugethem z Humenného, hlavním županem zemplínským, manželem Katy, i s Mikulášem Zrínským, manželem Anny.

„Přátelé,“ těmito slovy uzavřel palatin poradu, „velice lituji, že vás nemohu ušetřit této bolesti. Mé řešení je nejšetrnější a z celého srdce si přeji, aby s ním byli spokojeni jak naši právníci, tak král. Nelituji, že to pravděpodobně otřese mou pozicí. Ubezpečuji vás, že své rozhodnutí uskutečním za všech okolností, třebaže mě chtěla Alžběta Báthoryová zbavit života a přestože jste vy sami na mé naléhání neznemožnili páchání dalších zločinů v Čachticích.“

Zeťové byli spokojeni.

Palatin se opravdu s obdivuhodnou energií odhodlal uchránit čistý štít dvou zasloužilých rodů před poskvrnou, a to i proti vůli králově, jak ji tlumočil hrabě Nyáry.

„Ta zvrhlá žena si ode mě nezaslouží takovou oběť,“ řekl palatin svému tajemníkovi zamyšleně, když znovu a znovu uvažovali o jeho plánu. „Měl bych ji se spoluviníky postavit před soud. Mám však před očima její děti, zetě i nebožtíka manžela, který byl mým přítelem. Nejsem s to ocejchovat je všechny tím, že bych pranýřoval a odsoudil Alžbětu Báthoryovou jako mnohonásobnou vražedkyni.“

Juraj Závodský mlčel. Čachtickou paní ani neobhajoval, ani neobviňoval.

„Pane tajemníku,“ dráždila palatina jeho mlčenlivost. „snad jsi s obědem nespolkl také jazyk.“

„Ať mi Vaše palatinská Jasnost laskavě odpustí,“ omlouval se, „ze známých důvodů nechci ovlivňovat vaše rozhodnutí.“

„Dobrá,“ usmál se palatin na znamení, že odpouští, „ale za trest tě připravím o radost setkat se s Alžbětou Báthoryovou mezi čtyřma očima v poslední den roku.“

Byl to jeden z nejpříjemnějších trestů, jaký kdy byl vyhlášen.

„Zbavím tě té radosti, protože ji na jejím hradě překvapíme třicátého prosince společně. V den, kdy ses s ní měl setkat, budu ji tajně odvážet do Vranova.“

Palatin se totiž rozhodl dát čachtickou paní převézt na její vranovský hrad, aby ji tam dcery hlídaly, dokud bouřka nepomine a dokud její spoluviníky nestihne nejpřísnější trest. A pak ať se za ní navždy zavře brána některého kláštera, aby tam v odříkání a němém odpykávání hříchů strávila zbytek svého života a smiřovala se s Bohem.

Třicátého prosince roku 1610 odpoledne přiběhl jeden ze zbojníků, kteří stáli před Čachticemi na stráži, jako bez ducha na faru, kde se shromáždili vůdcové zbojníků i vzbouřenců a právě přemítali, proč se Mikuláš Lošonský tak dlouho nevrací.

„Palatin s velkým průvodem se blíží k Čachticím!“ zvěstoval zbojník.

Jan Ponicenus zajásal a radostná zvěst o tom, že palatin přichází udělat pořádek, se bleskurychle roznesla po městě.

A lidé se vzrušeně sbíhali na farském dvoře.

„Synové milí,“ radil Jan Ponicenus zbojnickým vůdcům, „svou roli jste dohráli, zachraňte se. Hlavně ty, Jene, protože jsem přesvědčen, že na tebe palatin zanevřel. Ale s nikým z vás by neměl slitování!“

„Zachraňte se,“ prosila je Magda, Eržika, Maryša, totéž šeptala Pavlu Ledererovi i Barbora, která se díky šťastné lásce zázračně zotavovala.

„Ne,“ odpověděl na jejich rady Jan Kalina. „Nebudeme utíkat. Máme čisté svědomí!“

Radostné očekávání palatina a jeho průvodu kazilo jen pomyšlení na osud zbojníků.

Palatin přijel. Jan Ponicenus ho přivítal s největší úctou a pozval ho, aby poctil jeho příbytek svou přítomností.

Palatin s Jurajem Závodským, s hrabětem Nyárym, který se také připojil k palatinovu průvodu jako králův pověřenec, s Jurajem Drugethem a s Mikulášem Zrínským, zeti čachtické paní, i s Megyerym, poručníkem nejmladšího Nádasdyho, přijali pozvání. Se zachmuřenou tváří kladl palatin faráři, rychtáři a váženým občanům otázky a právě tak přijímal jejich odpovědi. Byl nevyzpytatelný. Nikdo netušil, co má v úmyslu.

„Kde jsou zbojničtí vůdcové a jejich tajný spojenec, o němž jste se zmínili?“ zeptal se chladně, když vstal, odhodlán dojít na hrad podzemím, aby se na vlastní oči přesvědčil o hrůzách chodeb a aby čachtickou paní svým neočekávaným příchodem překvapil.

Palatinova otázka přítomné poděsila. Nikdo neodpověděl, protože všichni cítili, že by byli zrádci, kdyby řekli, kde zbojníci jsou.

„Kde jsou?“ optal se znovu tvrdě palatin, zabodávaje přísný pohled do faráře a Čachtičanů.

„Tady,“ odvětil Jan Ponicenus a jeho krotké oči se srazily s palatinovými sršícími zraky. „Jsou si však vědomi své neviny, proto počítají se spravedlností Vaší palatinské Jasnosti. Neutekli, ale tady, v čeledníku, očekávají vaše rozhodnutí o svém osudu.“

„Pane tajemníku, dej zbojníky předvést!“

„Kdo jsi?“ zeptal se prvního, kdo vstoupil do farské světnice za Jurajem Závodským.

„Jsem Imrich Kenderessy,“ zněla odpověď, „bývalý pandurský kapitán.“

„Proč jsi zběhl z povolání být strážcem práva, pořádku a klidu ke zbojničení?“

„Jen proto, že za okolností, v jakých jsem se ocitl, mohl jsem být zastáncem práva a spravedlnosti ne jako pandur, ale jenom jako zbojník.“

„Jsi obžalován, že jsi vyloupil klenotnici Alžběty Báthoryové.“

„Má nevina už je dokázána. Pachatele krádeže jsme sami dopadli a jeho kořist čeká pod ochranou důstojného pána, aby mohla být odevzdána majitelům.“

„Kdo byl pachatelem loupeže a kde je?“

„Byl to Ficko a je vězněn v obecním domě.“

Palatin nařídil, aby Ficka za dvě tři hodiny přivedli na hrad.

„Á, tebe už znám, Kalino!“ zvolal palatin, když jeho pohled spočinul na hrdě vzpřímeném muži, který směle pohlížel na palatina.

„Pan kníže!“

Palatin se rozesmál. Tak zlověstně, že Jan Ponicenus zbledl ve zlé předtuše.

„Tvou historií už znám, proto nejsem na nic zvědav. Kdo jsi ty?“ zeptal se muže mohutné postavy, stojícího vedle Kaliny.

„Andrej Drozd!“

„Tak ty jsi ten buřič, který opustil robotu a vytvořil zbojnickou bandu?“

„Ano.“

„Proč ses stal zbojníkem?“

„Můj život byl horší než život zvířete. Pracoval jsem od svítání do soumraku, poslouchal jsem, bez reptání jsem se nechal bít, a přece jsem uboze, nedůstojně člověka živořil. A pak se v Čachticích děly věci, na které jsem se nemohl dívat, a když už pro nic jiného, kvůli nim jsem utekl do hor.“

„Chtěl jsi být pánem?“

„Ne! Jenom jsem chtěl žít jako člověk.“

„Kdo jsi ty, jak se jmenuješ?“ ukázal na Lederera.

„Jsem Lederer, panský zámečník.“

„Byl jsi pomahačem zbojníků?“

„Byl.“

„Znáš podzemní chodby?“

„Znám je už jako vlastní boty.“

„Dobře, půjdeš s námi a povedeš nás a vy…,“ pohlédl na zbojnické vůdce. Čachtičané seděli kolem stolu jako na trní. Netušili, jak tento výslech skončí. Trnuli o své miláčky.

Nejvíc ze všech Eržika, Maryša, Magda a Barbora, které se zatajeným dechem poslouchaly palatina v sousední světnici.

„Pane tajemníku,“ ozval se palatin, „dej i tyhle chlapy dovést na hrad.“

Po tomto rozkazu přiběhla před palatina Eržika Príborská:

„Od Vaší palatinské Jasnosti jsme čekali spravedlnost a ne potrestání zastánců pravdy a ochránců pronásledovaných,“

Jan Ponicenus strnul nad její odvahou.

„Kdo jsi?“ zeptal se překvapený palatin.

„Eržika Príborská, manželka Andreje Drozda, řádného člověka, kterého Vaše palatinská Jasnost chce uvrhnout do žaláře,“

Palatin byl na rozpacích.

Blesklo mu hlavou, že před ním stojí tajemníkova dcera.

Vrhl na ni zkoumavý pohled. Tajemník byl bledý.

„I vy, pane tajemníku,“ zaraženě se zeptala, když poznala otce, kterého uviděla poprvé v Prešpurku a tec tady. „I vy chcete tyto lidi uvěznit?“

Juraj Závodský upadl do strašných rozpaků. Při pohledu na dívku, kterou vidí poprvé tak blízko sebe, že až cítí její horký dech v obličeji, probouzely se v něm výčitky, Vždyť je to jeho dcera. Jeho posel ji po celé měsíce hledal, aby ji mohl i se svou ženou, která už znala tajemství jeho života, vzít k sobě. Tady se s ní setkává v takové chvíli, kdy ji nemůže radostně zavolat, obejmout ji a zlíbat. A tec se její hluboké a čisté oči na něj upírají, jeho se táže, chce-li dát uvěznit spravedlivé…

„Mýlíš se, Eržiko Príborská,“ ozval se palatin, zatímco jeho tajemník hleděl bezradně a nerozhodně na svou dceru. „Andrej Drozd není tvým manželem. Superintendent Eliáš Láni prohlásil vaši svatbu za neplatnou.“

„Je mým manželem a bude jím až do smrti, ať se děje, co se děje! A Vaše palatinská Jasnost se dopustí křivdy, uvrhne-li ho i jeho druhy do žaláře.“

Palatinovi se Eržika Príborská, obhajující tak ohnivě svého muže, líbila, ale byl neústupný.

„Pane tajemníku,“ řekl palatin již na odchodu, „splň můj rozkaz. Do žaláře se zbojníky.“

„Také já, který si co nejponíženěji a nejoddaněji vážím Vaší palatinské Jasnosti, se osměluji prosit o milost pro tyto nevinné lidi,“ ozval se nesměle Jan Ponicenus.

„A já,“ zvolal tajemník, „se připojuji k prosbě pana faráře!“

Eržika Príborská přiskočila k tajemníkovi, objala ho, políbila a šeptala v radostném a šťastném opojení:

„Děkuji ti, že jsem se v tobě nezklamala…“

Tento výjev palatina zřejmě dojal. Uvědomil si, že tu dcera poprvé objala a políbila svého otce. Ale přemohl dojetí, když postřehl úlisný úsměv hraběte Nyáryho.

Královský našeptávač tu číhá na jeho slova a činy.

„Jak bys ty, příteli,“ zeptal se palatin hraběte Nyáryho, „odpověděl na takovou prosbu?“

„Poslechl bych hlasu svého srdce a dal bych zbojníkům milost,“ odpověděl hrabě Nyáry. Jeho hlas však zněl tak neupřímně a nepřesvědčivě, že palatin i tec, jako vždy když ho okolnosti donutily jít nerovnou cestou, byl velice ostražitý. Představil si, jak by král přijal zprávu, že omilostnil zbojníky bez soudu, jen na prosbu dvou tří lidí. Věděl, jaké pohoršení by to vyvolalo v celé zemi a jak by se zbojnictví rozmohlo.

„Ne,“ zvolal palatin, jako by chtěl překřičet hlas srdce. „Pro zbojníky milost nemám!“

Upíraly se na něj pohledy z bledých tváří mužů a děvčat, neschopných uvěřit, že by se opravdu mohl dopustit tak neslýchané křivdy.

„Nemáte-li pro nás zbojníky milost,“ přerušil mučivé mlčení Jan Kalina, „doufám, že ji bude mít Vaše palatinská Jasnost pro čachtickou paní!“

Faráři a tajemníkovi pak řekl: „Neproste o spravedlnost tam, kde ji mají jen pro pány, neproste o milost tam, kde je možno se jí doprosit jen pro vrahy a pro zločince, když jsou pány!“

„Tak nás svažte, přisluhovači panské spravedlnosti!“ nastrčil Andrej Drozd sepjaté ruce k palatinovi. „A pověste nás ku věčné slávě vaší spravedlnosti.“

Palatin zrudl. Vzplanul v něm hněv.

„Pane tajemníku, konej svou povinnost!“

„Ne!“ zvolal Juraj Závodský. Jak na sobě pocítil Eržičin tázavý pohled, rázem se v něm vzbouřil po celá léta potlačovaný odpor ke konání skutků příčících se jeho citům a svědomí. „Nepokládám tyto lidi za zločince a neposkvrním svou čest křivdou na nich spáchanou. Vzdávám se své hodnosti.

Už nejsem tajemníkem Vaší palatinské Jasnosti.“

„Tak jsi od této chvíle mým vězněm. Mikuláši Zrínský, jmenuji tě svým tajemníkem a poroučím ti, abys se zbojníky dal spoutat i tohoto nevděčníka.“

Byl zlostí všecek brunátný. Nový tajemník svědomitě splnil jeho rozkaz.

Vojáci z palatinova doprovodu svázali zbojníky i Juraje Závodského.

Měli těžkou práci, protože Eržika, Maryša i Magda je svými těly chránily, jako by je z jejich objetí chtěli vést rovnou do hrobu.

Palatin zamračeně přihlížel tomu výjevu. Jeho pozornosti však neuniklo, že Eržika Príborská chrání, objímá a líbá nejen Andreje Drozda, ale i Juraje Závodského.

Něco se mu v srdci pohnulo, ale nad tímto pohnutím zvítězil vybičovaný vzdor.

„Jsem na tebe pyšná, můj otče, pyšná a mám tě ráda, moc ráda!“

Ti, kdo neznali Eržičino tajemství, s údivem poslouchali její vyznání.

Palatin dal znamení k odchodu.

„Vězně,“ rozkazoval nový tajemník, „zdržíte asi dvě hodiny tady ve městě, aby vás neviděli blížit se ke hradu a aby se tak neprozradil tajný palatinův příchod.“

Fara byla jako dům stižený smutkem, z něhož právě vynesli milované nebožtíky na hřbitov.

Jan Ponicenus s manželkou utěšoval Eržiku, Magdu, Maryšu i Barboru, vlévali jim do srdcí novou naději, ale také v nich se nahromadilo tolik bolesti a smutku, že se rozplakali spolu s neštastnicemi.

„Jen hrabě Nyáry je může zachránit!“ napadlo Eržiku. „Poprosím ho o to.“

„Všechny ho poprosíme!“ zvolala Magda a v duši děvčat bleskla nová jiskra naděje.

„Co nemůže palatin, to může král,“ souhlasil Jan Ponicenus. „Hrabě Nyáry je divný člověk, ale věřím, že vaše slzy obměkči jeho srdce.“

Před farou se ozýval křik a hluk. Čachtičané přijímali zprávu o rozkazu k uvěznění zbojníků s největším rozhořčením a odporem.

„Hanba! Hanba!“

„Propusťte zbojníky!“

„Na světě není žádná spravedlnost!“

Pobouřené výkřiky doléhaly k palatinovi ze všech stran.

Zlověstné mručení davu utichlo, až když se palatin zastavil a mrazivě přísným zrakem přehlédl křičící a vzrušeně gestikulující muže.

Byl přesvědčen, že na jeho energickou výzvu všichni zkrotnou. Tím víc ho překvapilo, když z davu vystupoval muž za mužem. letmo jich napočítal dvacet. Byli to zbojníci, druzi Drozda, Kaliny a Kenderessyho.

„Všechny pozavírat!“ vydal nový rozkaz a nevšímaje si ztichlého davu, který za ním nechápavě a zděšeně hleděl, vydal se do zámku a odtud do podzemí.

Byl to mlčenlivý průvod. Vpředu kráčel Pavel Lederer se dvěma pochodněmi v rukou a se zvonícím svazkem nejrozmanitějších klíčů, za ním palatin se zeti čachtické paní, s hrabětem Nyárym a s hloučkem vojáků.

„Za tímto sudem je tajný vchod,“ vysvětloval Pavel Lederer, „a pak je tam velké propadlo. Tu jsou páky – nelekněte se, prosím – dveře s třesknutím padnou a před námi zeje propast. Tady a v mnoha jiných propadlech Ficko beze stopy odstraňoval nepohodlné lidi. Tam se chodby rozbíhají do žalářů, patřících k zámku, tamta chodba směřuje k mučírně. Od ní vede větší chodba k tajnému východu na úbočí nad Višňovým, druhá do hradu.

Zde je mučírna. Tady je truhla, v níž byla z Německa dovezená železná panna, a tady jsou její trosky, když byla na rozkaz spravedlivého člověka zničena.“

„Kdo byl ten člověk?“ optal se palatin, který zámečníkův výklad o čachtickém podsvětí a o jeho tajnostech napjatě poslouchal, a hrozná zařízení, s nimiž se tu setkával, pozoroval s němým úžasem.

„Jeho Milost, hrabě Nyáry,“ odpověděl Lederer na palatinovu otázku.

„Jak to, příteli,“ obrátil se palatin na hraběte, „ty jsi věděl o těch hrůzách?“

„Já se vždycky o všem dozvěděl dřív než jiní,“ odpověděl Nyáry se záhadným úsměvem.

„Tady jsou trosky druhé železné panny, kterou jsem zničil já, a tam je krvavá lázeň,“ vysvětloval Lederer. „Vidíte, v prohlubni se červená sedlá krev. Modrá krev.“

Palatin zděšeně odvrátil tvář.

„Pojďme dál,“ řekl a cítil, jak ho po celém těle hrůzou zamrazilo.

„Tec už se blížíme k žalářům, které jsou pod hradem. I zde je propadlo.“

Tajné dveře se sklopily, odhalily propast, ale palatin zámečníkovi okamžitě poručil, aby dveře přiklopil, z propasti vanul nesnesitelný mrtvolný puch.

„Tady jsou žaláře,“ vykládal Pavel Lederer mlčícímu průvodu, „kde od nepaměti umírali samí nevinní lidé, nevinná děvčata tu čekala na svůj strašný konec. Blížíme se ke schodům, vedoucím vzhůru na hrad.“

Pavel Lederer s pochodněmi vysoko zdviženými mířil jistými kroky ke schodům, třebaže si neviděl dobře pod nohy.

Najednou se zastavil a zděšeně vykřikl.

Před ním ležela nahá dívka… Nejen pro palatina, Drugetha a Zrínského, ale i pro otrlé vojáky to byl pohled, při kterém tuhne krev v žilách.

Dívčí tělo bylo všelijakými nástroji všecko rozerváno, obličej byl rozškrábán, že by ji vlastní matka nepoznala, vlasy měla vytrhané, ňadra uřezaná a z ramen i nohou maso vyrvané až na kosti…

Palatin vyrval Lederovi pochodeň z ruky a pádil po schodech nahoru, že ostatní za ním sotva stačili.

„Otevři!“ zakřičel na zámečníka, když dveře na konci chodby nemohl otevřít.

Drugeth a Zrínský hleděli na palatina takřka bez dechu a neodvážili se říci ani slovo, aby zmírnili jeho rozhořčení. Tak rozzuřeného ho ještě neviděli.

První člověk, na kterého palatin nahoře padl, byla dobrotivě vyhlížející žena, Kata Benecká.

„Kde je čachtická paní!?“

„V tajné síni,“ odpověděla prostořece.

„Hned mě tam dovez!“

„Nemůžu. Tam kromě Dory a Ilony nesmí nikdo vkročit.“

„Řekl jsem, abys mě zavedla k paní,“ zakřičel na ni palatin, až se celá zachvěla.

Tec už příchod neočekávaných hostí zpozorovali i vojáci a jejich kapitán, který div nezdřevěněl překvapením. Ale hned se vzpamatoval, zavelel mužstvu, aby vzdalo poctu, a spěchal se hlásit. Ale palatin si ničeho nevšímal, jen se hnal za polekanou ženou.

„Tady je to,“ vypravila ze sebe udýchaně a ukazovala na jedny dveře.

Palatin stiskl kliku a prudce otevřel dveře.

Na prahu divže nezkameněl. První, co uviděl, byla Alžběta Báthoryová.

Obličej i ruce s vyhrnutými rukávy měla zakrvavené. Krvavými skvrnami se červenaly i její šaty.

Její šílený řev, přerývaný smíchem, pronikal palatinovi až do morku kostí. Vedle ní stála Dora a Ilona a obě se s ní ve smíchu předháněly jako posedlé.

Ale jak se na hluk otevíraných dveří obrátily a uviděly vchod dokořán, smích rázem ustal. Když zpozorovaly palatina a za ním Drugetha a Zrínského, strnuly s vytřeštěnýma očima, neschopny pohybu ani slova.

Palatinův pohled tec sklouzl z tří ohromených žen k jejich nohám.

Na koberci ležely dvě nahé dívky.

Zděšeně zakrývaly svou nahotu rukama a přikrývaly se koberci.

V utrpení si ani neuvědomily, že už nejsou nahé…

Jejich nahotu přikryla jejich vlastní krev, slévající se v temný plášť.

Když si paní a její služebné uvědomily, že ve dveřích nestojí hrůzné přízraky, ale že je při činu přistihli lidé z masa a krve, a to palatin s Drugethem, Zrínským, hrabětem Nyárym a instruktorem Megyerym, rozvřeštěly se jako v záchvatu šílenství, rvaly si vlasy a s křikem běhaly po síni, jako by je čerti honili.

Hledaly místo, kudy by mohly uniknout zkáze. Takové místo tu bylo. Ze síně vedly tajné dveře do úzké chodby ke schodům, vedoucím do podzemí.

Tajnou strunu těchto dveří konečně nahmatala na zdi Alžběta Báthoryová.

Stiskla ji. Ve zdi se rozevřel tajný východ. Ale nestačila do něj vklouznout, protože palatin, který uhodl její úmysl, jí skočil do cesty jako blesk.

Narazila do něj celým tělem.

Palatin ji prudce od sebe odstrčil, a když po dotyku jejího těla ucítil a uviděl na své ruce krev, zimničně se zachvěl a opanoval ho nevýslovný hnus.

Odstrčená paní zakopla o jednu z dívek a padla na koberec. Hned však vyskočila a jako smyslů zbavená se řítila na palatina.

„Co tu pohledáváte? Vloupal jste se do mého hradu jako zloděj!“ křičela a zeťové sledovali její chování jako omráčení. Na tváři hraběte Nyáryho se šklebil pokojný, pohrdavý úsměv.

Vrhla se na palatina a její ostré nehty se mu zabořily do obličeje.

„Zvíře!“ vykřikl palatin, chytil ji za ruce a stiskl je, až vyjekla bolestí.

„Svažte ty bestie!“

Vojáci raz dva spoutali paní i dvě služky.

„Protestuji proti takovému násilí!“ křičela Alžběta Báthoryová. „Jakým právem si dovolujete se mnou takhle zacházet?“

„Zacpěte jí ústa!“ rozkázal palatin vojákům. Ti splnili rozkaz bez meškání.

„Nikdy nikdo už neuslyší tvůj hlas, čachtická paní,“ překypoval palatin hněvem, ale u vědomí důležitosti chvíle potlačoval své pobouření, mluvil smrtelně vážným a chladným hlasem v té nejdůstojnější póze, „nikdy nikdo nespatří tvou postavu a ty už nikdy neublížíš lidské bytosti…“

Drugeth a Zrínský poslouchali se zatajeným dechem. Alžběta Báthoryová, kterou vojáci drželi se svázanýma rukama, se v jejich zajetí svíjela, z očí jí sršela zlost a obličej měnil barvu. Ale palatinova slova, pod kterými duněl potlačovaný hněv a z jejichž chladu čišelo drtivé pohrdání, na ni dopadala jako krupobití, zchlazující planoucí vášně, hrůza ji prostupovala a srdce jí zuřivě tlouklo vzmáhajícím se strachem…

„Věz, že na tváři země,“ pokračoval palatin, „jejíž vzduch nejsi hodna dýchat, prožíváš své poslední chvíle, naposledy tu na tebe svítí boží slunce, naposledy jsi tu mezi lidmi, do jejichž svazku nezasluhuješ patřit. Zmizíš z tohoto světa a už se do něj nikdy nevrátíš. Ať tě navždy obestře věčná tma, abys v ní ve věčném tichu a samotě jasně viděla svůj dosavadní zvrhlý život, naučila se chápat hloubku své podlosti. A pros Boha, aby ti odpustil tvé do nebe volající zločiny a přijal tě na milost.“

V tajné síni se rozhostilo hrobové ticho, do něhož jen občas zasténala zmučená děvčata...

„Čachtická paní,“ po působivé přestávce končil palatin povzneseným hlasem, „odsuzuji tě k doživotnímu žaláři v podzemí tvého vlastního hradu…!“

Takový ortel vyřkl nad paní, která po celý život dělala, co se jí zachtělo, a ničím svou svobodu neomezovala ani omezovat nedovolovala.

Tec když se toho nejméně nadála, ztratila ji navždy a nemohla ani slovem protestovat, nemohla se ani dotknout člověka, který ji urazil jako dosud nikdo, nemohla se na něj vrhnout, aby mu vyškrábala chladné oči pod tím jeho přísným čelem a vyrvala mu jazyk, nástroj takového strašlivého rozsudku.

„I vy dostanete zaslouženou odměnu,“ zabodl se očima do Dory a Ilony.

„Vojáci, chopte se těch bestií! A o ty ubožačky je třeba se postarat, je-li v nich ještě kapka života.“

Dora a Ilona vřeštěly, jako by se před nimi otvíralo peklo, ale vojáci s nimi nejednali právě v rukavičkách. Dali jim pěstí po hubách, až se jim v očích zajiskřilo. Dora se nedala jen tak lehko. Pohled na tajné dveře ji lákal k útěku před soudem, který pro ni připravuje palatin. Ale její námaha byla marná. Tři vojáci se na ni vrhli, složili ji na zem a zmáčkli, že sotva dýchala. Svázali ji tak nemilosrdně, že byla jako kus dřeva, nemohla se ani hnout.

„Paní odveďte rovnou do žaláře,“ rozkázal palatin a odcházel, nepokládaje již Alžbětu Báthoryovou za hodnou jediného pohledu.

Zrínský a Drugeth se za ním ubírali tiše, jako němé stíny.

Hrabě Nyáry zůstal stát ve dveřích, a když se vojáci odvádějící Alžbětu Báthoryovou k němu přibližovali, přistoupil těsně k ní.

Jeho rty, zkřivené zlým úsměvem, byly ostré jako nůž, slova, která jí pošeptal, se do ní přímo zařezávala:

„Ještě jednou vystoupíš na zem, ještě jednou na tebe slunce zasvítí, a to až tě budou odvádět pod šibenicí! Nedopřejí si oddechu, dokud tě neoběsí jako toho nejposlednějšího zločince!“

Alžběta Báthoryová žloutla a zelenala vztekem, trhala sebou v rukou vojáků a hrabě Nyáry propukl v smích… V smích, který se za ní plazil jako syčící had, připravený smrtelně uštknout…

PRO ZBOJNÍKY NENÍ MILOST

Palatin tak překypoval zlostí, že si chvílemi myslel, že ho užuž raní mrtvice.

Vzrušeně přecházel po hradním nádvoří. Mrazivý vzduch, sníh vrzající pod těžkými kroky a pohled na jasnou oblohu, po níž se kradly plazivé stíny nastávajícího večera, pomalu uklidňovaly jeho zjitřené čivy. Ale na příšerný obraz zmučených dívek nemohl a nemohl zapomenout.

Kapitán se k němu nesměle přiblížil. Hlásil se o rozkazy.

„Nepotřebuji vás!“ odehnal ho od sebe.

Zeťové Alžběty Báthoryové k němu také bázlivě přistoupili.

„Hrůza, hrůza!“ to byla jediná slova, na která se zmohl.

Na hradbách zůstal stát zahleděn do temnějícího údolí tak dlouho, dokud nebyl schopen klidně přemýšlet.

„Přátelé,“ řekl Drugethovi a Zrínskému, kteří stáli němě vedle něho, „nesouhlasíte-li s mým rozhodnutím, je mi to líto. Musel jsem se ze všech sil přemáhat, abych nedal čachtickou paní na místě popravit.“

„Souhlasíme,“ odpověděl Zrínský, „jen prosíme Tvou Jasnost, aby svůj spravedlivý hněv nepřenášela i na nás, aby se tvé otcovské a přátelské city vůči nám nenarušily.“

„Lituji vás,“ stiskl jim palatín ruce. „Zejména kvůli vám a pro vaše dobré jméno Báthoryů a Nádasdyů jsem chtěl od prvé chvíle ve věci Alžběty Báthoryové udělat pořádek v největší tichosti, aby ani soud neměl příležitost nahlédnout do jejího škaredého života. Je mi opravdu líto, že jsem řešení – totiž odstranit ji dočasně na vranovský hrad, a tak jí v odloučení od světa znemožnit páchání dalších zločinů – musel zavrhnout.“

K palatinovi a k zeťům čachtické paní se jako stín přikradl hrabě Nyáry.

„Obávám se,“ promluvil nasládlým hlasem, který palatina dopaloval, „že Tvá palatinská Jasnost bude muset zavrhnout i druhý způsob.“

Palatin na něj nepřátelsky pohlédl.

„Král,“ usmíval se hrabě Nyáry, „se určitě nespokojí s tím, že jsi vražednici soudil ty a ne soud. Hlavně ne po tom, až mu ukážu tento vlastnoruční zápisník Alžběty Báthoryové. Sem si vlastní rukou zaznamenávala dívky, které sešly ze světa její rukou a rukama jejích služek. Jménem nebo poznámkami ,taková malá‘, ,taková baculatá‘, ,černovláska‘ si zaznamenala šest set deset dívek!“

„Šest set!“ zvolal palatin s úžasem. „Kde jsi vzal ten zápisník?“

„Já vždycky vím o věcech,“ ušklíbl se hrabě, „o kterých jiní nemají ani potuchy…“

„Ať si víš, o čem chceš, příteli,“ řekl palatin a tvrdě mu pohlédl do očí, „dokud já budu palatinem, čachtická paní před soud postavena nebude. Nikdo z uherských zemanů si nemůže přát, aby na tak zasloužilé rody padl stín této vražednice a aby celý svět s úžasem pohlížel na naši šlechtu a na naši vlast, že byla schopna zrodit tak zvrhlou a podlou ženu.“

Hrabě Nyáry se jen usmál.

Hradní brána se právě rozevřela dokořán.

Vojáci přivedli Kalinu, Drozda, Kenderessyho, Juraje Závodského, houf zbojníků a Ficka, který kulhal těsně vedle bývalého palatinova tajemníka.

Průvod vězňů přecházel před palatinem. Na Juraje Závodského pohlédl, jako by nevěřil vlastním očím.

Jeho dlouholetý přítel a rádce tu jde vedle Ficka, ponížen na jeho úroveň, donucen dýchat s ním stejný vzduch…

„Vysvoboďte toho vězně z pout,“ křikl na vojáky. Srdce se mu sevřelo lítostí, že se dal natolik strhnout vztekem. „Odpusť mi, příteli,“ přistoupil pak k němu. „Chci zapomenout, jaký spor mezi námi vyvstal, a ty zapomeň na trest, který tě postihl.“

„Ten spor,“ zachmuřeně promluvil Juraj Závodský, „aby Vaše Jasnost nebyla na omylu, mezi námi trvá dál. Uvěznění zbojníků pokládám za nespravedlnost tec právě tak jako ve chvílí, kdy jsem se i já stal vězněm.“

„Lituji,“ odpověděl palatin, „že se naše názory neshodují. Já však nemám milost pro zbojníky!“

K vězňům po chvíli přibyl i Pavel Lederer a Kata Benecká, na níž, zatímco byl palatin v tajné síni, zámečník vyzvěděl, kde je vězněn Mikuláš Lošonský. Hned to oznámil kapitánovi, který poslal několik vojáků, aby ho vysvobodili a přivedli.

„Pomocnice Alžběty Báthoryové s netvorem Fickem,“ rozkazoval palatin, „naložte na vůz a dovezte je do Veľké Bytče a odevzdejte je do péče kastelánovi. Zbojníci budou uvězněni, dokud nepřijde jejich den a nestanou před svým soudem.“

Vojáci splnili palatinův rozkaz.

„Kdo je tu kastelánem?“ zeptal se pojednou palatin kapitána.

„Od té doby, co byl Mikuláš Lošonský zbaven této hodnosti, nikdo. Jen Ficko ho zastupoval.“

„Kde je Mikuláš Lošonský?“

„Uvězněn v Podolí. Ale už jsem vyslal vojáky, aby ho vysvobodili.“

„Správně. Až se vrátí, oznamte mu, že ho jmenuji kastelánem tohoto hradu.“ Pak se obrátil k zeťům Alžběty Báthoryové a poznamenal: „Doufám, že proti tomu nic nenamítáte. Toto malé zadostiučinění si ten stařec zaslouží. Budu od něho žádat, aby dával na vězně, hlavně na Alžbětu Báthoryovou, dobrý pozor…“

ČTYŘIADVACET HODIN LÁSKY ZA JEDEN ŽIVOT

Spoluviníky Alžběty Báthoryové už naložili na hradním nádvoří na vůz a palatin se chystal se svým doprovodem k odchodu, když jeden ze zbojníků zděšeně hlásil, že čachtický zámek je v plamenech.

„Rychle do Čachtic!“ zvolal palatin. „Pane kapitáne, dvacet vojáků nechte na stráži na hradě a u vězňů a s ostatními pojďte se mnou!“

Tušil, že ve městě není něco v pořádku.

Jeho průvod s vojáky uháněl temnějícím krajem, co jim síly stačily.

Zámek byl skutečně v plamenech. Mohutné zářivé jazyky šlehaly k obloze jako planoucí protest města a osvětlovaly dvůr, na kterém se hemžily celé vzbouřené Čachtice.

Uprostřed davu se vznášela důstojná štíhlá postava Jana Ponicena, který marně tišil pobouření nad uvězněním zbojníků.

„Chceme spravedlnost!“ vítaly výkřiky palatinův průvod.

„Doporučuji Vaší palatinské Jasnosti,“ radil Juraj Závodský, „chcete-li, aby se v Čachticích obnovil klid a aby lid uvěřil, že je ještě na světě spravedlnost, abyste propustil zbojníky na svobodu.“

„Ne! To bych ustoupil násilí. Byl by to čin vynucený vzbouřeným davem!“

Dav se řítil k palatinovu průvodu. Hrozivě, se zaťatými pěstmi, se zlověstným mručením, z něhož vyšlehávaly výkřiky:

„Pusťte zbojníky na svobodu!“

Vtom se zástupem rozneslo, že palatin odsoudil hraběnku k doživotnímu žaláři v jejím vlastním hradě. Jen díky uklidnění a uspokojení, které tato zpráva vyvolala, zástup uposlechl rázné výzvy a rozcházel se. Vojsko, připravené střílet a sekat šavlemi, nemuselo zakročit.

Jen asi dvacet mužů se nehýbalo. Stáli v blízkosti palatinova vozu zamračeni a nerozhodní.

Hrabě Nyáry, který se vmísil do rozcházejícího se davu, ucítil pojednou jemný stisk horké ruky.

To se ho Eržika chytila, jako by se topila.

Její hlas se chvěl pláčem:

„Zachraňte Andreje Drozda a jeho kamarády. Do smrti vám budu vděčná.“

„Všechny zachráním, ale netoužím po tvé vděčnosti nadosmrti. Spokojím se vděčností mnohem kratší…“

„Udělám všechno, co si budete přát,“ zaplesalo Eržičino srdce radostí.

„Nebuď mi tedy vděčná po celý život, ale jenom čtyřiadvacet hodin,“

hltal přimhouřenýma očima Eržičino mládí a svěžest, celý její zjev, rozechvělý strachem o milovaného muže. „Daruj mi ze svého života jenom čtyřiadvacet hodin a já ti za to vrátím milého, daruji ti ho na celý život.“

Do tváří se jí vrazila krev, že zahořely jako plameny, šlehající ze střechy zámku.

„Vy jste ale podlý!“ V těchto několika slovech v ní vybuchl hněv nad urážlivou nabídkou a současně dopadla na jeho tvář drobná zaťatá pěst.

„Tímhle úderem,“ chladně se usmíval hrabě, „jsi vrazila hřebík do rakve Andreje Drozda. Ale jestli přijdeš, odpustím ti. A jestli Drozda miluješ, jistě přijdeš.“

Juraj Závodský zpozoroval ten výjev a zamířil k dceři. Když ho Eržika spatřila, rozběhla se k němu a vrhla se mu kolem krku, dusíc se pláčem volala:

„Jestli zahyne, zahynu taky a dřív než on!“

Hrabě Nyáry se přiblížil k palatinovi.

„Byl bych rád, kdyby Tvoje palatinská Jasnost učinila, co si jako králův pověřenec dovolím v čachtické záležitosti doporučit. Jestli odtud takhle odejdeš, budou tě proklínat nejen dnes, ale i další pokolení a vlastní svědomí ti nedá pokoj, protože jsi stejně měřil zločincům i těm, kdo zločiny stíhali. Se zločinci jsi uvrhl do žaláře i ty, co proti nim bojovali.“

Palatin hleděl na hraběte s nemalým údivem.

„Tec kdy ani dav, ani nikdo jiný na tebe už nedělá žádný nátlak, může Tvoje palatinská Jasnost učinit, co bych byl ve chvíli, kdy o to vzbouřenci žádali, odsoudil: propusť zbojníky na svobodu a přijmi je do vojska. Budou to tvoji nejodvážnější a nejudatnější vojáci!“

„To není možné!“ odpověděl palatin, ale hrabě viděl, že přece jenom váhá. „Přiznám se, že jsem ty lidi dal zavřít s těžkým srdcem, ale musel jsem, protože zbojnictví by se v naší vlasti strašlivě rozmohlo a celý kraj by mě proklínal za mou měkkost a ústupnost.“

„Nemusíš propustit všechny. Stačí zadržet jednoho a příkladně ho potrestat. Postav před soud velitele zbojníků a přikaž, aby ho přísně potrestali. To bude dostatečná výstraha.“

Palatin se zamyslel. Čím víc uvažoval o návrhu hraběte Nyáryho, tím více se mu líbil.

„A kdo vlastně byl pravým vůdcem zbojníků?“ zeptal se palatin.

„Andrej Drozd!“

A hrabě Nyáry s největším uspokojením naslouchal, když po chvíli palatin povzneseným hlasem davu oznamoval, že přikazuje, aby zbojníky propustili.

Lid se sbíhal kolem palatina a s výbuchy nadšení mu provolával slávu. Když viděl palatin to nadšení a obrovskou radost, byl v pokušení neohlašovat, že jeden ze zbojníků zůstane ve vězení a že bude trpět za všechny. Ale přece jenom to řekl, jenže tak, že bouře radostí neutichla, každý se domníval, že ten jeden zůstane zavřen jenom kvůli formalitě, ale nehrozí mu žádné nebezpečí…

Magda Kalinová a Maryša Šútovská se protlačily zástupem k palatinovi a se slzami v očích mu děkovaly.

S tváří zářící radostí se k němu přiblížila i Eržika Príborská. Při pohledu na ni upadl do největších rozpaků.

„Ty mi neděkuj,“ řekl jí, „ty mi nemáš za co děkovat…“

„Proč?“ ptala se a údiv jí setřel z tváří všechnu radost, že po ní nezůstalo ani stopy.

Palatin nebyl schopen odpovědět. Srdce mu svírala lítost a přepadlo ho pokušení, aby udělal šťastným i toto děvče. Ale přemohl toto pokušení.

Eržika odpověc vytušila z tváře hraběte Nyáryho, z níž vanul chlad, jako by byla vytesána z ledu…

Za hodinu, když se zbojníci vrátili z hradebního žaláře, už věděla, proč neměla palatinovi za co děkovat.

Všichni se vrátili, jenom ten ne, na koho čekala…

ODHALENÉ, DO NEBE VOLAJÍCÍ ZLOČINY

Ve Veľké Bytči uvítalo palatina největší vzrušení. Všichni tušili, že se budou dít nevídané věci. Všude se hovořilo jen o čachtických událostech. Palatin nestačil odpovídat na otázky hostů, kterých bylo bohatě, protože oslavování svatby ještě pokračovalo a svatebčané se jen pomalu rozjížděli.

Druhý, třetí a čtvrtý den přicházeli soudci. Mezitím v bytčanském zámku v mučírně, do které měl přístup jenom kat s pomocníky, vedl kastelán Gašpar Bajáky s přísežným notářem Gašparem Kardossem výslech a údaje vyslýchaných zapisoval Daniel Erdödyi.

Den po dni od rána do večera vyslýchali Ficka, Ilonu Jó, Doru Sentešovou a Katu Beneckou.

Vyslechli i několik Čachtičanů.

Šestého ledna zasedli v poradní síni za dlouhý stůl, v jehož čele zaujal místo královský tabulární soudce Teodóz Sirmiensis, samí páni vážných tváří. Mezi nimi i palatin Juraj Thurzo a hrabě Nyáry, kteří si sedli ke královskému tabulárnímu soudci.

Všichni mlčeli, v síni panovalo hluboké ticho.

Soudce zavolal na hajduka, co stál u dveří.

„Páni mohou vstoupit!“

Dveře se otevřely a vstoupil kastelán s notářem a zapisovatelem.

„Dovoluji si slavnému soudu ohlásit, že výslech svědků je ukončen a zápis o výslechu je hotov.“

Když už také zaujali svá místa, Teodóz Sirmiensis vyzval notáře:

„Pane notáři, přečtěte zápis!“

Notář si odkašlal, aby si pročistil hlas, a pak četl zvýšeným hlasem.

Vyslýchaným spoluviníkům Alžběty Báthoryové bylo položeno jedenáct otázek. A to:

1. Jak dlouho jsi byl/a ve službách čachtické paní a jak ses dostal/a do jejího zámku?

2. Kolik žen a děvčat dala od toho dne zavraždit?

3. Kdo byly ty ženy, které dala zavraždit, a odkud byly?

4. Kdo najímal a lákal ta děvčata a ženy do zámku?

5. Jakým mučením a jakým způsobem dávala ty ubožačky vraždit?

6. Kdo jí pomáhal v mučení a vraždění?

7. Kam mrtvoly pochovávali, kdo je zahrabával, kam a jak?

8. Vraždila a mučila i sama paní a jak se chovala, když ty ubožačky mučila a vraždila?

9. Na kterých místech v Čachticích, Sárváru, Kerestúre, Beckově a jinde dávala ty nešťastnice mučit a vraždit?

10. Kdo takové panino počínání viděl, anebo o něm věděl?

11. Co víš o tom, kdy začala paní páchat ty ošklivé činy?

Na dané otázky odpovídali vyslýchaní takto:

FICKOVO PŘIZNÁNÍ

(Na první otázku) Slouží u paní šestnáct let, jestli ne déle. Martin Cheytey ho do zámku přivedl násilím.

(Na druhou) O ženách neví, ale o děvčatech ano. Za dobu, co u ní byl, bylo těch děvčat třicet sedm. Kromě těchto, když pan palatin jel do Prešpurku, dala v jedné jámě pochovat pět děvčat. Dvě v jedné zahradě pod potokem. A ještě dvě, které pochovali v noci pod kostelem v Podolí. Přenesli je tam zpod hradu, protože tam ležely zabité. Dora je zavraždila.

(Na třetí) Neví, odkud ta děvčata byla.

(Na čtvrtou) Šestkrát byl on sám s Dorou děvčata hledat. Lákali je na to, že jim obstarají dobrou službu. S Dorou chodívala děvčata chytat žena Jana Bársonya, ta, co bydlí v Taplán-Falve u Gyöngyösu, potom v Sárváru bydlící Chorvatka se ženou Matěje Otvöse, co bydlí proti Zalayovým. I žena Jana Szabóa přivedla děvče i své přivedla, přestože věděla, že je zabijí. I víc jich obstarala a přivedla. Žena Juraje Szabóa také dala svou dceru. I tu zabily. Víc jich nepřivedla. Žena Štefana Szabóa jich přivedla hodně. Také Ilona přivedla mnohé. Kata ani jedno, jenom pochovala ty, co Dora povraždila.

(Na pátou) Mučily je takhle: Nitěmi jim v Sárváru omotaly ruce a Anna Darabulová jim je na zádech svázala. Ty ruce byly pak černé jako uhel a bily je po celém těle, dokud se jim netrhala kůže. Po patách a do dlaní je tloukly, dokud nenapočítaly do dvou set. Bila je Ilona i Dora, ale naučily se to od Darabulové. Dora nůžkami stříhala prsty té, co ještě v Čachticích nezemřela.

(Na šestou) Kromě Ilony Jó, Anny Darabulové a Dory Sentešové je v Čachticích žena Ilona, které se říká Plešatá Kočová, a ta taky mučila děvčata. Paní sama je píchala jehlou. Když se jí krajky nelíbily, hned ty baby je odvlekly do mučírny a hned je na smrt mučily, i železem na natáčení vlasů, jak ty baby, tak i paní sama jim přištipovala nosy, ústa i rty. Paní jim dva ukazováky strčila do úst, a tak dlouho jim je roztahovala, dokud se netrhala. Když do desíti nebyly hotovy se šitím, hned je odváděla na mučení. Někdy až pět děvčat stálo před paní docela nahých i mládenci je tak viděli, a tak nahé musely před nimi šít. Dceru Sitkeové zabila, protože prý jí ukradla hrušku. Ještě v Piešťanech ji začaly mučit a potom ji paní s Ilonou zavraždila. V Kerestúre zabila Madlu, to vídeňské děvče.

(Na sedmou) Ty staré ženské schovávaly a pochovávaly mrtvoly v Čachticích. I Ficko sám pomohl čtyři pochovat. Dvě v Podolí, jednu v Kerestúre a jednu v Sárváru. Paní ještě obdarovala ty ženské, když děvčata zavraždily, i ona sama jim trhala maso z tváří a kůži mezi prsty jim prostřihovala. Zmučená děvčata nechala vynášet i na sníh, přikazovala je polévat ledovou vodou a taky sama ji na ně lila, a tak potom ta děvčata zmrzla a zemřela. Tady v Bytči, když tu byla a odcházela, jednu služku přinutila stát po krk ve vodě, a to tu, co jí v Ilavě utekla, ale potom ji chytili a v Čachticích zemřela.

(Na osmou) Když paní nemučila sama, přikazovala děvčata mučit jenom těm ženským. I celý týden jim nedala jíst, a kdo to udělal, toho hned potrestala.

(Na devátou) Na Beckově je v komoře mučila. V Sárváru uvnitř hradu, kam neměl přístup každý. V Kerestúre mučila na záchodě. V Čachticích pod zemí. Když jsme byli na cestách, paní i v kočáře mučila děvčata, bila je, štípala a špendlíky je píchala do rtů a pod nehty.

(Na desátou) Beňadik Deseö to nejlíp věděl, ale nikdy o tom paní neříkal, a taky ostatní sluhové o tom věděli, všichni. Železohlavý lštók, co utekl do Zadunajska, všechno věděl líp než já a on taky nejvíc pochovával, ale neví se kam.

(Na jedenáctou) Už za časů nebožtíka pána tak trýznila děvčata, ale nevraždila je tak jako tec. Když přišla Anna Darabulová, stala se krutější.

Paní má škatulku, do které je zasazeno zrcadlo, před ním se i dvě hodiny modlila. Majorová z Myjavy nachystala nějakou vodu, přinesla ji paní, v díži na zadělávání chleba ji vykoupala a potom vodu vylila do potoka.

Když ji tak vykoupala podruhé, mísily v té díži na nějaké koláče, které chtěly dát králi, panu palatinovi a Imrichu Megyerymu.

PŘIZNÁNÍ ILONY JÓ

(Na první otázku) Deset let sloužila paní. Byla kojnou tří slečen a Pavla Nádasdyho.

(Na druhou) Neví, kolik jich bylo, ale dost jich povraždila.

(Na třetí) Neví o všech, co byly zač a jaké národnosti. Zavraždila sestru Hrehora Jánosiho. Z Vojčic přivedly dvě zemanská děvčata, jedno ještě žije. I z Českého Brezova dvě. Žena Jana Bársonya přivlekla taky jedno děvče, takové vysoké, dceru zemana. Ví asi o padesáti, co byly zavražděné.

(Na čtvrtou) Děvčata sháněla žena Jana Szalaiho, potom Sidová i jedna Slovenka, co bydlí v Sárváru. Taky Bársonyová najala ještě jedno, bydlí v Taplán-Falve. Žena Jana Liptaiho taky přivedla dvě nebo tři, i když věděla, že budou zavražděné, protože jí paní hrozila. Ona přivedla dvě, jedna z nich umřela, druhá, ta Kisczegleiová, je ještě naživu. S Bársonyovou odešla a tam taky zůstala, ale Bársonyová sama přivedla takové vysoké děvče. Potom i s Danielem Vasem hodně chodila, aby našli děvčata pro paní. Ale nenašli. Jenom takové malé z Vojčic.

(Na pátou) Taky bila děvčata, když jí to paní přikázala, ale Darabulová je mučila, nechávala stát ve studené vodě, po celou noc je bila, kopala. Paní sama rozžhavila klíč a potom ho tlačila děvčatům do dlaní, i s penízem to dělala, když ho našly a nedaly jí ho.

Kromě toho Zichiovou v Ecsedu paní zabila se starou služkou.

V Sárváru sestru nebožtíka pána, kterou pán viděl na vlastní oči, rozkázala vysvléci do naha. Bylo to v létě, celou ji natřela medem a tak ji nechala celý den i v noci, aby ji žrali brouci.

Některé děvče, když z velkých muk dostalo padoucí nemoc a padlo na zem, pán naučil paní, aby mu papír v oleji namočený dala mezi prsty a zapálila, tak prý vstane, i kdyby bylo polomrtvé.

Žena Štefana Szabóa, co bydlí ve Vepre, taky dost děvčat přivedla, i jiné přivlekly děvčata za peníze nebo za sukně. I Horváthová, co bydlí v malé vesnici nedaleko zámku, hodně děvčat přivedla.

I Szilvási i Daniel Vas viděli, jak paní sama mučila děvčata, do naha je svlékala a tak stály před nimi. Nahá děvčata, povalená na zem, bila tak, že služky do dlaní sbíraly krev před její postelí, a potom přikazovala, aby popelem zasypávaly krvavé skvrny. I lokaj, co byl na zámku, někdy děvčata, když mu to paní dovolila, bil po tváři. Dora nůžkami rozstřihávala napuchlé části dívčích těl. Paní jim někdy vytrhávala zuby maso z těla.

I u Vranova jedno usmrtila v kterési vesnici a nechala je tam, aby děvče pochovali.

(Na šestou) Když Anna zchromla, bila děvčata Dora a Kata a potom i ona.

(Na sedmou) Neví, kam pochovávaly mrtvoly tec, ale ví, že do obilné jámy hodily pět děvčat, která potom Dora a Kata za zpěvu pochovaly v Sárváru. V Kerestúre pochovávali studenti.

(Na osmou) Paní sama bila a mučila děvčata tak, že měla někdy košili samou krev, takže si musela převléci jinou a také kamenná stěna byla tak zkrvavená, že ji musely omývat. I když děvčata bila Dora, paní se na to dívala.

(Na devátou) Všude, kam přišla, hledala nejdřív místo, kde by mohla děvčata mučit.

Ve Vídni házeli mniši střepy do oken, když z nich slyšeli ten křik a naříkání. I v Prešpurku přikazovala Doře, aby děvčata bila.

(Na desátou) Baltazár Poki, Štefan Vághi, Daniel Vas a taky všichni ostatní sluhové čachtické paní věděli o těch strašných věcech. I Kozma o nich věděl.

(Na jedenáctou) Neví, kdy paní začala s těmi hroznými činy, protože když k ní přišla, už je páchala. Ale Darabulová naučila paní všem těm krutostem a byla s ní velice důvěrná. To ví a taky to viděla, že paní děvčatům přirození opalovala svíčkou.

PŘIZNÁNÍ DORY SENTEŠOVÉ

(Na první otázku) Je u čachtické paní pět let. Ilona ji zavolala, aby šla sloužit do zámku, pěknými slovy a sliby.

(Na druhou) Ví asi o třiceti služkách a švadlenách, které paní povraždila. (Na třetí) Neví, jaké národnosti a čí ta děvčata byla, ale jako první obžalovaný říká, že byla z mnoha míst.

(Na čtvrtou) Szaliová, Bársonyová, vdova Koechiová, co bydlí v Dömölku.

(Na pátou) O všem svědčí tak jako předešlí dva obžalovaní, jenom doplňuje, že i rozpálenou lžíci přitlačovala k tělu děvčat a že kdyby služebné děvčata nebily, byla by je ona tloukla nohou od židle.

Děvčatům vpichovala špendlíky do rtů a tak je mučila.

Když byla paní nemocná, že nemohla nikoho bít, přitáhla si děvčata k sobě a kusy masa jim zuby vytrhávala z tváří a ramene.

Špendlíkem propíchla prst děvčete a řekla, když to tu vyhlášenou děvku bolí, ať ho vytáhne, a když to děvče udělalo, hned je bila a rozmačkávala mu prsty.

(Na šestou) Z ženských pomáhaly paní mučit děvčata hned jedna, hned druhá, protože je k tomu nutila.

(Na sedmou) Za půldruha týdne pět děvčat zemřelo v Čachticích, paní přikázala, aby je všechny naházely v komoře na hromadu, potom odjela do Sárváru a Kata je s ostatními odnesla do obilné jámy. Ona jela tenkrát do Sárváru s paní. Ostatní mrtvoly, které nemohla schovat, dala veřejně pochovat kazateli. Jednu spolu s lokajem a Katou odnesli do Podolí a tam ji pochovali.

(Na osmou) Sama paní bila děvčata. O ostatním svědčí jako předešlí.

(Na devátou) O mučírnách udává: Ať byla paní kdekoli, všude děvčata mučila. O ostatním svědčí jako předešlí.

(Na desátou) Svědčí jako předešlí.

(Na jedenáctou) Neví, kdy začala paní s těmi ukrutnostmi, protože je u paní teprve pět let.

PŘIZNÁNÍ KATY BENECKÉ

(Na první otázku) Deset let je u čachtické paní. Vargová, matka nynějšího sárvárského kazatele, ji zavolala do zámku, aby tam prala.

(Na druhou) Nepočítala děvčata, kolik jich bylo zavražděno, protože ona je pradlena. Ale myslí si, že padesát jich bylo.

(Na třetí) Neví, jaké národnosti a odkud byla, protože ona je nepřiváděla.

(Na čtvrtou) O všem svědčí jako předešlí. I Liptaiová přivedla děvče.

K tomu dodává: Kardošová přivedla dvě, a proto se potom ani neodvážila chodit na venkov. Ale Dora přivedla nejvíc děvčat. I ty, co zemřely poslední, přivedla ona.

(Na pátou) Svědčí jako předešlí a dodává, že ženské se naučily mučit od Darabulové a taky ji nutily, aby bila děvčata. Ilona ji dala dokonce odvléci do mučírny a zbít k smrti.

Když Ilona bila děvčata, paní volávala: Jen bij víc, bij!

K tomu děvčeti, co našli mrtvé, přišla Báthoryová, když už bylo na smrt zbité, a ještě je bila. Potom o jedenácté zemřelo.

(Na šestou) Ilona bývala nejvzteklejší, třebaže jednou rukou už skoro nevládla a paní ji proto volávala do Sárváru, aby hlídala. I její dvě dcery paní provdala a podarovala je čtrnácti sukněmi. Na její rady dala víc než na rady ostatních. Dora taky bila děvčata a ona taky, když ji k tomu přinutily, protože ji mučily, když neposlechla. Jednou celý měsíc prosténala, jaké měla rány. Jednou s Dorou všechny mladé služky poslala na hrad, to když hraběcí Milost paní Zrínská přijela do Čachtic. Tenkrát je tam tahle Dora držela v tuhém vězení, ani jíst, ani pít jim nedala, jako otrokyně nesměly nikam odejít, studenou vodou je polévala, koupala je, v noci je nutila stát nahé a taky řekla: Ať hrom udeří do toho, kdo by je nakrmil, a dávala na ně pozor tak, že ani hajduk, ani nikdo jiný jim nemohl dát jíst. Ale potom, když Báthoryová chtěla jet s paní Zrínskou do Piešťan, poslala Katu na hrad, jestli by ji některé nemohly doprovázet do Piešťan, protože prý je dala na hrad jenom proto, aby se polepšily. Kata viděla, jak omdlívají slabostí a vysílením, a když řekla paní, že z těch děvčat ani jedno nemůže přijít, lomila rukama a velmi se za to na Doru zlobila a říkala, že se to stát nemuselo. A potom, když paní poručila děvčata přenést na zámek, bila je s Dorou, jíst jim nedaly, tak tam děvčata zemřela v jedné světnici.

Jednou na voze, když Kata a paní byly na cestě z Piešťan do Čachtic, zemřelo jedno děvče, které paní, když už umíralo, násilím postavila na nohy a tak je ještě bila.

(Na sedmou) Dvě z usmrcených děvčat pochovaly v Podolí, jak o tom svědčili předešlí. Ale potom pěti děvčatům, o kterých Dora ví, jak zemřela, protože ona je nastrkala pod jednu postel, přestože už byly dávno mrtvé, jídlo nosily, jako by byly naživu. Potom paní odjela do Sárváru a Katě rozkázala, aby umyla ve světnici podlahu a děvčata tam pochovala. Ale ona to neudělala, protože jí nestačily síly. Proto mrtvoly ubožaček zůstaly pod postelí, až se mrtvolný zápach šířil po celém zámku, ba i venku ho bylo cítit. A když potom nevěděla, co si počít, pochovala je ve jménu božím s Darabulovou, Barborou a Katrenou, která bývala s Dorou ve dne v noci, do obilné jámy. Dora sama pochovala jedno děvče do potoka a asi osm děvčat usmrtila v krátké době.

(Na osmou) Jako předešlí.

(Na devátou) Právě tak, ale dodává ještě, že paní i ve Vídni Ilonu Harcajovou mučila.

(Na desátou) Svědčí jako předešlí.

(Na jedenáctou) Od Darabulové se naučila způsobům mučení a všem krutostem.

V síni nastalo hrobové ticho. Z úžasu a hrůzy, která ovládla všechny při představě strašlivých mučení děvčat a prolévání krve, byli všichni jako omráčení. První se ozval hrabě Nyáry.

„V zápise je mnoho nejasností, mnohé zločiny lze vytušit jenom z nepatrných narážek. Mám oprávněné podezření, že výslech nebyl náležitě proveden.“

Kastelán Gašpar Bajáky se při tomhle posouzení neklidně zavrtěl v křesle a podíval se na palatina.

„To je v pořádku,“ podrážděně řekl palatin. Přikázal kastelánovi, aby údaje, které se týkají přímo Alžběty Báthoryové a zvlášť jejích koupelí v krvi, nedával do zápisu a byl rozhořčen, že jeho příkazu nevyhověl úplně.

„Dovolil bych si poznamenat,“ nemínil ustoupit hrabě Nyáry, „že to není v pořádku. Já z mé strany nepokládám výslech za ukončený. Žádám, aby svědkům byly položeny další otázky, které by co nejpřesněji zjistily, kolik děvčat vlastně čachtická paní usmrtila a zvlášť kolik z nich patřilo do zemanského stavu, a aby svědci byli vyslechnuti také o tom, jak se Alžběta Báthoryová koupala v krvi svých obětí!“

Většina přítomných strnula. Krvavé koupele čachtické paní pokládali za bajku, a jak se zdá, i tahle neslýchanost je skutečností.

„V zápise,“ zvolal hrabě Nyáry, „se mluví i o dalších spoluvinících Alžběty Báthoryové. Dovídáme se o mnoha dalších pomocnících zločinů, nadháněčích oběti. Žádám, aby také jejich vina byla objasněna, aby také oni byli vyslechnuti a potrestáni.“

Palatin zrudl hněvem:

„Tvé návrhy jsou zbytečné. Znamenalo by to jenom protahování trapné záležitosti, kterou chci co nejrychleji skoncovat.“

Strhla se prudká hádka mezi palatinem a hrabětem, který zdůrazňoval královu žádost, aby i Alžbětu Báthoryovou postavili před řádný soud.

„Mám dost důkazů, abych přesvědčil krále, že to, co dělám, dělám správně,“

křičel palatin a hrabě Nyáry vyšel ze síně upřímně rozzloben.

Soudci se radili do noci. Městští hajduci potom sváželi dřevo a stavěli hranici.

Ve Veľké Bytči každý věděl, že ráno bude poprava…

POPRAVA

Té noci celá Veľká Bytča spala neklidným spánkem a na úsvitu byli všichni na nohou, aby nikomu neušla událost, jaké má málokdo příležitost stát se svědkem.

Na věži zvonil umíráček a soudci s palatinem s vážnými, zamračenými tvářemi kráčeli k popravišti, kam se sbíhalo snad celé město.

Zvědavci, shromáždění kolem mohutné hranice, bez dechu pozorovali příchod kata, zahaleného do červeného pláště, s kuklou na hlavě a příchod Ficka, Ilony Jó a Dory Sentešové, kteří kráčeli za katem obklopeni hajduky.

Katovi pomocníci rozdmýchávali žhavé uhlí v železné nádobě. Kat si vyhrnul plášť, strčil do uhlí kleště a druhou rukou zasekl do klády lesklý palaš.

Královský tabulární soudce rozvinul svitek papíru, rozhlédl se po tichém zástupu a četl zvýšeným hlasem:

ROZSUDEK

„My, nejvyšší královský soudce Teodóz Sirmiensis ze Súľova, Gašpar Ordódy, trenčanský podžupan, Jan David, oravský podžupan ze Svatého Petra, úředníci Juraj Lehocký, Juraj Záturecký, Mikuláš Hrabovský, Jan Borčický, tabulární soudce Trenčanské stolice Szentmárjai, jinak Gabriel Hlinický, žilinský tricesimátor Michal Tužinský, potom Rafael Kvašovský, Beňadik Kozár, Štefan Maršovský, Štefan Akay a Jan Medvecký tímto vyhlašujeme každému, komu náleží, že když jsme se tu dnes, 7. ledna 1611, na výzvu Jeho Jasnosti hraběte Juraje Thurza z Bethlenfalvy, palatina a stálého župana Oravské stolice v městě Bytča, sešli, tu jménem Jeho Jasnosti královského palatina jeho tajemník Juraj Závodský vznesl proti Janu Fickovi a sárvárským ženám Iloně, Doře a Kateřině tuto žalobu:

Je zřejmé, že z vůle boží, z vůle Jeho Veličenstva krále, šlechticů a stavů země Jeho Jasnost hrabě Thurzo byl proto ustanoven na vynikající místo palatina, aby bez ohledu na osoby ochraňoval dobré a nevinné a zlé trestal.

Proto Jeho Jasnost, chtějíc učinit své povinnosti zadost po ukončení jiných, pro blaho krajiny užitečných záležitostí a nechtíc zavírat oči a být hluchou ke strašným ukrutnostem, od začátku světa u ženského rodu neslýchaným, a k tyranství proti lidské krvi, které páchala Alžběta Báthoryová, vdova po Ferenci Nádasdym, muži šlechetné památky, o vlast nanejvýš zasloužilém, k tyranství, které tato žena na svých služkách a jiných ženách, nevinných duších, spáchala a tyto ženy z tohoto světa téměř v neuvěřitelném počtu zprovodila, nařídila důkladné vyšetřování v záležitosti obžaloby, vznesené proti hraběnce Báthoryové.

Pravdivost obžaloby byla potvrzena doznáním jejího vlastního služebnictva.

Doslechnouc se o ukrutnostech v čachtickém zámku páchaných, Jeho Jasnost při návratu z prešpurských oktáv s hrabětem Mikulášem Zrínským, s Jurajem Drugethem, zeti čachtické paní, s Imrichem Megyerym, poručníkem jejího syna, osiřelého Pavla Nádasdyho, s početným služebnictvem a vojenským průvodem neočekávaně zavítala do čachtického zámku a už hned u vchodu se přesvědčila o tom, o čem svědčili svědkové. Našli tam totiž děvče, jménem Dorica, mrtvé následkem bití a trýznění, a ještě dvě umírající děvčata, k smrti zmučená. Tam našli také Báthoryovou. Nad hrozným, více než zvěrským běsněním a ukrutností se Jeho Jasnost nanejvýše pohoršila a Alžbětu Báthoryovou jako krvežíznivou, bezbožnou a při činu přistiženou ženu odsoudila k doživotnímu žaláři v čachtickém hradu. Ficka, Ilonu, Doru a Katu jako pomocníky takového hrozného vraždění, ke kterému se také sami přiznali, postavila před soud a za jejich krvavé činy žádala, aby jim byly vyměřeny nejpřísnější tresty, aby takto spravedlnosti bylo učiněno zadost a aby další byli před podobnými ukrutnostmi zastrašeni.

Byly nám předloženy ověřené opisy vyšetřování proti Báthoryové a výpovědi svědků. Byly veřejně přečteny a obžalovaní s ohledem na jednotlivé body postupně po jednom vyslechnutí. Z prvních přiznání nic nezatajili ani neodvolali a dodali jenom to, že všechno, co dělali, dělali pod hrozbami své paní a jsouce jí přinuceni. Po tomto postavili jsme před sebe svědky v následujícím pořadí:

1. J u r a j K u b a n o v i č, čachtický obyvatel, přísežný svědek, byl v čachtickém zámku a viděl mrtvolu jednoho z děvčat nejposledněji zavražděných, kterou odnášeli, když byla Báthoryová uvězněna. Na mrtvole zpozoroval stopy úderů a popáleniny.

2. J a n V a l k o.

3. M a r t i n J a n k o v i č.

4. M a r t i n K r š k o.

5. A n d r e j U h r o v i č, všichni čachtičtí obyvatelé, svědčili stejně jako Juraj Kubanovič.

6. L a d i s l a v A n t a l o v i č, čachtický obyvatel, tvrdil totéž pod přísahou.

7. T o m á š Z i m a, Čachtičan, svědčil, že ví o pohřbu dvou děvčat na čachtickém a jednoho děvčete na podolském hřbitově. Když čachtický predikátor paní z kazatelny obviňoval, mrtvoly zavražděných děvčat byly odneseny do Podolí.

8. J a n C h r a p m a n n, přísežný čachtický obyvatel, svědčil souhlasně s předcházejícími. K tomu dodal, že když se zeptal jistého děvčete, kterému se podařilo zachránit před zavražděním, kdo jsou pomocníci paní, dostal tuto odpověc: Prolévání krve vykonávala paní sama, jen ženská, převlečená za mužského, jí při tom pomáhala. Jméno ženy však děvče neřeklo.

9. A n d r e j B ú to r a, čachtický obyvatel, svědčil jako Jan Chrapmann.

10. Děvče, které se jmenuje Z u z a, pod přísahou tvrdilo, že Báthoryová to hrozné vraždění páchala mezi svými družkami služebnicemi. Pomahači trýzněni a vraždění byly Dora, Anna, která se jmenovala Darabulová, Ficko byl panin posel, který unášel děvčata a vodil je k ní. Kata byla citlivější a dobrého srdce, děvčata bila proti své vůli, dokonce byla tak milosrdná, že jim do vězení přinášela potají i jídlo. Svědkyně dále uvádí, že Jakub Szilvási našel v panině truhlici listinu neboli seznam, podle kterého počet zavražděných děvčat je šest set deset a že tohle čachtická paní sama vlastnoručně napsala.

11. S á r a B a r a n a y i o v á, vdova po Petru Mártonovi, přísežný svědek, svědčí jako Zuza a říká, že za čtyři léta, co sloužila u Báthoryové, z ženského služebnictva povraždili víc než osmdesát děvčat. Ona to slyšela od sárvárského kastelána jménem Bichiérdy a sama to také pozorovala a zakusila.

12. I l o n a, vdova po Štefanu Kováčovi, pod přísahou svědčila, že za tři roky její služby Báthoryová a její přisluhovači víc než třicet děvčat povraždili různým mučením. Více případů uvedla o čarování a míchání jedů.

Zvláště že pomocí čarování a míchání jedů, tajemná zaříkadla mumlajíc, snažila se připravit o život nejmilostivější královské Veličenstvo palatina, pana Imricha Megyeryho a další. Výpovědi ostatních svědků téměř bez výjimky potvrdila.

13. A n n a, vdova po Štefanu Gönczym, byla posledním svědkem. Po přísaze vyprávěla o vraždách čachtické paní a jejích spoluvinic. Udala, že mezi zavražděnými byla i její vlastní desetiletá dcera, ke které ji k její největší bolesti nechtěli pustit, když ji chtěla na zámku navštívit.

Když jsme toto všechno vzali na vědomí a posoudili, usnesli jsme se na následujícím:

Protože veřejným přiznáním obžalovaných, které před tímto soudem potvrdili titíž svědkové, a zvláště výpovědí Dory jako hlavní spoluvinice se dokázalo, že čachtická paní proti nevinné ženské krvi spáchala strašný zločin a v tomto jí Dora, Ilona a Ficko byli tajnými, vědomými a účinnými pomocníky, a protože veřejné podezření se jasnými, dobrovolnými svědectvími obviněných dostatečně osvětlilo a vyslechnutými svědky potvrdilo, všechno spravedlivě soudivše a uváživše, otevřeně a veřejně se vynáší tento rozsudek:

Z přiznání obžalovaných, před soudem dobrovolně i na mučení vyslovených, i z vyšetřování svědků byly co nejjasněji dokázány zločiny obžalovaných – a to zločiny, které jakoukoli představitelnou zlobu a ukrutnost předstihují – totiž to hrozné vraždění a mučení nejrozmanitějšími a nejvybranějšími způsoby –, a protože ukrutné zločiny mají být stíhány nejpřísnějším trestem, rozhodli jsme, aby nejprve Iloně, potom Doře, jako hlavním viníkům takového zločinu proti nevinné ženské krvi, prsty obou rukou, nástrojů to mučení a vraždění, byly železnými kleštěmi katem vytrhány a ony samy aby byly potom hozeny na hranici. A co se Ficka týče, jehož vinu jeho nízký věk a účast na menším počtu zločinů zmírňují, odsuzuje se ke ztrátě hlavy a žádáme spálení jeho těla s těly odsouzených žen.

Tento rozsudek byl tímto odsouzeným veřejně vyhlášen a je nařízeno jeho okamžité vykonání.“

Když Teodóz Sirmiensis ze Súľova dočetl rozsudek, panduři museli odsouzence pochytat, protože chtěli utéci a v hrůze před strašlivou smrtí, jejíž pařáty již na sobě cítili, vřeštěli tak strašlivě, že v kolemstojících tuhla krev.

Katovi pomocníci se z rukou pandurů ujali nejprve Ilony Jó a přistrčili katovi nejprve jednu její ruku, potom druhou.

Všechny obličeje byly bledé.

Kat jí uškvařil jeden prst po druhém. Při čtvrtém prstu upadla do mdlob.

Pomocníci ji vyvlekli po žebříku na hranici a přivázali ji k jednomu ze sloupů, které vyčnívaly z hranice.

Dora Sentešová omdlela už při pohledu na svou družku, přivázanou ke sloupu na hranici, a na její prsty, rudnoucí ve sněhu u katových nohou.

Za chvíli ji již s uštípnutými prsty přivázali ke sloupu vedle Ilony Jó.

Přišla řada na Ficka.

Tři panduři ho museli pomoci katovým pomocníkům svalit na zem a přitlačit mu hlavu na špalek. Kat se ohnal palašem a Fickova hlava se oddělila od krku. Palaš, který uťal jeho hlavu, uťal i zuřivý řev, který chrčel z Fickova hrdla.

Sťatá hlava se odkutálela ze špalku a ti, co viděli Fickova otevřená ústa, by byli přísahali, že jejich řev slyší ještě tec…

Kat popadl Fickovu mrtvolu, vyhodil ji na hranici jako poleno, za ní mrštil jeho hlavu, shrábl deset krvavých prstů a jako smetí je tam hodil také.

Potom rozkázal pomocníkům, aby zapálili oheň…

Oheň zapraskal, plameny šlehaly do výše a olizovaly dvě ženy, které se s hrůzostrašným řevem probraly z mdloby, ale za chvilku omdlely znovu, aby utichly už navždy…

A do Čachtic ujížděl posel, aby do rohů hradu vystrčili čtyři šibenice na znamení, že spravedlnosti bylo učiněno zadost…

Hranice už dohořívala, když hrabě Nyáry přistoupil k palatinovi a řekl mu:

„Ujišťuji Tvou palatinskou Jasnost, že na tomhle nebo jiném místě jednou vzplane hranice a na ní se promění v popel největší zločinec všech věků.

Alžběta Báthoryová…“

JEŠTĚ DVĚ STRÁNKY Z ČACHTICKÉ FARSKÉ KRONIKY

10. ledna léta Páně 1611 píši tyto řádky se srdcem naplněným radostí.

Dnes zavítal neočekávaně na hrad náš palatin Juraj Thurzo, kterému nechť je čest a sláva. Přišel se svým průvodem, ubíraje se do Prešpurku, aby odvedl Andreje Drozda, postavil ho před soud a dal potrestat. Nemálo se podivil, když Drozda nenašel v žaláři, ale v přátelském rozhovoru s kastelánem.

„Kasteláne, vy trávíte čas rozhovorem se zbojníkem, kterého máte držet v žaláři?“ rozhořčeně se vyptával palatin.

Byla tam i Eržika Príborská. Vyplašeně objala Andreje Drozda a na palatina hleděla se slzami v očích.

„Jestli by tenhle člověk měl být v žaláři, bylo by mé místo vedle něho, protože já jsem dělal to co on,“ odpověděl kastelán. „Vaše palatinská Jasnost mě jmenovala kastelánem tohoto hradu a zároveň s touto hodností mě po-věřila i hlídáním Andreje Drozda. Hlídal jsem ho podle svého nejlepšího vědomí a svědomí, tady vám ho odevzdávám.“

Palatin kývl na vojáky, aby se Drozda zmocnili.

„Ale,“ hrdě se vypjal Mikuláš Lošonský, „s ním vám odevzdávám i svou hodnost, kterou mě ráčila poctít Vaše palatinská Jasnost, a s tou hodností i sama sebe, protože já si zasluhuji stejný osud jako Drozd.“

„Stejný osud si zasluhují mnozí,“ odvětil palatin, „ale všem jsem odpustil. Jeden bude pykat za všechny, a to jejich vůdce, Andrej Drozd.“

„Když už Vaše Jasnost ráčila rozhodnout takhle,“ přistoupil kastelán k palatinovi, „aby jeden trpěl za všechny, prosím, abych to byl já.“

„Ne!“ zvolal Andrej Drozd.

„Proč se odhodláváš k takové oběti?“ ptal se palatin zřejmě dojat.

„Jsem stár. Mé dny jsou již stejně sečteny. A když zahynu, asi mě nikdo nebude oplakávat, ale tady…“

Palatin se podíval na Eržiku, která strnule hleděla na kastelána a do očí se jí neustále hrnuly slzy.

Palatin položil ruku na kastelánovo rámě:

„Jsi statečný muž, Mikuláši, jako jsi byl vždycky!“

Tu skočil před palatina Andrej Drozd:

„Nikdy nedopustím, aby za mě trpěl člověk, kterého si tak vysoce vážím a kterého mám rád!“

Palatin se díval na kastelána, díval se na Andreje Drozda, na Eržiku Príborskou a cítil, že pánem se stává jeho srdce. Úsměv mu už zjemňoval přísnou tvář:

„Tak, kterého mám dát odvést?“

„Ani jednoho!“ zvolala Eržika Príborská, která hned vycítila změnu v palatinových citech a myšlení…

„Nechť se stane, jak ty jsi rozhodla!“ řekl palatin a upřímně litoval, že dvěma mladým srdcím způsobil tolik útrap.

Dnes tady byli u mne. Drozd, Kenderessy, Kalina, Lederer, Eržika, Magda, Maryša i Barbora, již štěstí, které se na ni usmálo, rychle uzdravilo. Všichni jsou šťastní a mé staré srdce plesá a raduje se s nimi.

Nejšťastnější je Andrej s Eržikou, protože Juraj Závodský přinesl dnes listinu, kterou se jejich sňatek uznává. Ale dohoní je ve štěstí i ostatní, protože už v neděli budou mít první ohlášky… Musí si pospíšit, protože zanedlouho na sebe oblečou vojenský stejnokroj.

Jenom Lederer nebude vojákem. Převzal už dílnu mistra Repáše, která mu byla i s jeho dcerou souzena…

Tolik štěstí a spokojenosti jsem kolem sebe nikdy neviděl.

Všem se dýchá lehčeji i městu.

Ještě jednoho šťastného člověka jsem dnes viděl. Mnicha, františkána.

Přišel na mou faru a já ho s radostí přivítal. Byl to Michal Príborský, který před měsíci zmizel. Když pochopil, že Eržika není jeho sestra, viděl její lásku k Andreji Drozdovi a byl přesvědčen, že ho nikdy nebude mít ráda jinak než jako bratra, šel do kláštera zapomenout a hledat útěchu. Našel ji.

Je šťasten a z Eržičina štěstí má upřímnou radost…

15. srpna léta Páně 1614 píši tyto řádky po odchodu svého přítele Mikuláše Lošonského, který mi přišel zvěstovat, že čachtická paní dnes v noci v podzemním žaláři dokonala.

Je už tedy konec sporu mezi palatinem a králem, jestli paní postavit před soud, anebo ne. Už je před Nejvyšším soudcem…

Zemřela beze světla, bez útěchy, celým světem opuštěná…

Smrt předstihla hraběte Nyáryho, nedopřála mu konečné vítězství.

Ne on, smrt postavila Báthoryovou před soud.

Před soud nejspravedlivější!

Venku vyje zuřivý vichr.

Jako by zemřelo deset čarodějnic…

Vysvětlivky

Alžběta Báthoryová (1560–1614) – vyslov Bátoryová, hraběnka, vdova po Ferenci Nádasdyovi. Paní čachtického hradu a panství, známá v dějinách sadistickou krutostí vůči mladým děvčatům a ženám. I když se nekoupala v jejich krvi, jak praví pověst, je jisté, že usmrtila mnoho nevinných žen a vyžívala se v jejich mučení. Když to vyšlo najevo, byla Báthoryová, aby se zabránilo skandálu v šlechtických kruzích, doživotně uvězněna na vlastním hradě. Zde také 28. srpna 1614 zemřela (podle některých pramenů byla otrávena).

Andrej Jakušič (†1623) – pán Vršatce a Pruského, manžel Judity Thurzové. Od roku 1600 baron.

Anna Czoborová – vyslov Coborová, správně Alžběta, hraběnka, druhá žena palatina Juraje Thurza.

Arcikníže Maxmilián (1558–1618) – rakouský arcikníže, čtvrtý syn císaře a krále Maxmiliána II. (1527–1576).

Arcikníže Ferdinand (1578–1637) – syn štýrského arciknížete Karla a Marie Bavorské, nástupce krále Matyáše II. jako Ferdinand II. císař římský, král český a uherský.

Bakalář (z lat.) – ve středověku ten, kdo dosáhl prvého stupně akademické hodnosti na vysoké škole.

Bársonyová – vyslov Báršoňová.

Beňadik Deseö – vyslov Dešö.

Bethlenfalva – vyslov Betlenfalva, obec Betlanovce v Spišské župě.

Cerber – v řeckém a římském bájesloví zlý trojhlavý pes, který střeží vstup do podsvětí.

Čachtice – obec v trenčínském okrese. V listinách je známa již ve 13. století, městečkem s tržním právem byla již od 14. století. Privilegiem krále Zikmunda z roku 1437 byli obyvatelé městečka osvobozeni od placení třicátku. Po smrti Stibora ze Stiborovic se Čachtice dostaly počátkem 15. století do vlastnictví rodu Országhů z Guthy. Po vymření rodu připadly jejich statky královské komoře a Maxmilián II. pak vyměnil Čachtice s Uršulou Kanizsayovou za její dědičný hrad Kanizsu (Nagy Kanizsa nedaleko Drávy), který byl jako hraniční pevnost důležitý pro obranu. Uršula Kanizsayová se vdala za Tamáse Nádasdyho (1498–1562), a tak přešly Čachtice do majetku Nádasdyů: jejího syna Ference Nádasdyho, Alžběty Báthoryové, pak Pavla a Kateřiny Nádasdyové, provdané za Juraje Drugetha. Dějiny městečka jsou úzce spjaty s dějinami hradu (viz poznámka ke str. 89).

Čachtický hrad – leží ve vzdálenosti asi půl hodiny západně od Čachtic na vyvýšeném kopci Malých Karpat, dnes již je jen zříceninou. Přesnou dobu vzniku se nepodařilo zjistit, ale za Arpádovců už stál, od konce 14. století lze jeho dějiny sledovat již plynule. Na počátku vlády krále Zikmunda byl vlastnictvím panovníka a ten ho roku 1392 daroval bratislavskému hraběti polského původu Stiborovi ze Stiborovic (1347–1414). Po jeho smrti zdědil statky Stibor II., ale roku 1434 zemřel bez mužského potomka, a tak statky připadly znovu královské komoře. Čachtický hrad a panství pak daroval král Zikmund roku 1436 Michalu Országhovi z Guthy, který se stal později palatinem. V rukách rodu byl hrad do roku 1567 (viz poznámka ke str. 7), pak byl do roku 1614 ve vlastnictví Nádasdyů. V té době k hradnímu panství patřily obce Brezová, Čachtice, Častkovce, Hrachoviště, Hrušov, Korytné, Kostolné, Krajné, Komárno, Kostolany, Lubina, Podolie, Stará Turá, Vacovce, Višňové, Vrbové, Zakostolany, Žilina a části Dubovan a Bzinců. Hrad měl shodné dějiny s městečkem (viz poznámka o Čachticích ke str. 7).

Damascénská ocel – mimořádně kvalitní ocel, z níž byly vyráběny hlavně zbraně. Byla dokonale pružná a přitom také tvrdá, že se z ní vyrobenými meči daly bez poškození rozetnout hřeby nebo přilbice. Do Evropy se rozšířila za časů křižáckých vojsk a podle střediska, kde se tyto zbraně vyráběly, totiž Damašku, byly zbraně i kov nazývány damascénskými.

Daniel Eördögh – vyslov Ordög.

Daniel Vas – vyslov Vaš.

Dcera Báthoryové Anna – kromě Andreje, který zemřel v dětském věku, měla Alžběta Báthoryová z manželství s Ferencem Nádasdym syna Pavla (oženil se poprvé s Julií Forgáchovou, podruhé s Juditou Révayovou), dceru Annu, která se provdala za Mikuláše Zrínského, a Kateřinu, která se provdala za Juraje Drugetha z Humenného. O nemanželské dceři Eržice Príborské dějiny nehovoří.

Die Blutgräfin (něm.) – krvavá hraběnka.

Dolní země – jižní část Uherska nazývali Macaři Dolní zemí a část severně od Dunaje, hlavně Slovensko, Horní zemí.

Dóžovo povstání – Jiří Dóža byl vůdcem selského povstání v roce 1514 v Uhrách. Za udatnost ve válce s Turky byl povýšen do šlechtického stavu a roku 1514 měl proti nim vést křížovou výpravu. U Czeglédu shromáždil v krátké době asi 40 000 sedláků, kteří těžko snášeli útlak šlechty. Když mu pak král přikázal, aby vtrhl do Bosny, vyzval lid k válce proti věrolomné šlechtě. Všude potom vypukla vzpoura a lid se dopouštěl krutostí na šlechtických sídlech. Dóžovi, který chtěl vyhlásit rovnost všech stavů, se nepodařilo dobýt Segedín, a když ho u Temešváru porazil a zajal Jan Zápolský, vzal Dóža všechnu vinu na sebe a byl zaživa upečen na rozžhaveném železném trůnu. Na lid pak bylo zákonem z roku 1514 uvaleno tzv. věčné nevolnictví.

Dráb – člen osobní stráže šlechtice, panský sluha.

Draplák – 396 metrů vysoký vrch Malých Karpat severovýchodně nad čachtickým hradem, směrem k Novému Mestu nad Váhom. Na vrchu Draplák je pohanské obětiště (lidově nazývané Oltárik) s jeskyní prehistorických lidí.

Ecsed – vyslov Ečed, hrad v močálovitém kraji Szatmárské župy bývalého Uherska. Byl postaven roku 1325, téměř 300 let byl v majetku Báthoryů, pak ho roku 1624 daroval panovník Gabrielu Bethlenovi.

Eržika (mac.) – Alžběta.

Eszterházyové – vyslov Esterházyové.

Ferenc Nádasdy (1555–1604) – vyslov Nádašdy, hrabě, syn palatina Tamáse Nádasdyho (1498–1562) a manžel Alžběty Báthoryové. Jako vrchní velitel předdunajských armád se mohl jen málo zdržovat doma v Čachticích.

Franko Forgách (1566–1615) – vyslov Forgáč, ostřihomský arcibiskup, horlivý zastánce katolické protireformace, který zastával vůči protestantům neúprosné stanovisko. Od roku 1607 byl kardinálem a místodržitelem Uherska.

Gašpar Kardoss – vyslov Kardoš.

Gyongyos (mac.) – vyslov Döndöš.

Hajduk – ozbrojený úřední (župní) nebo šlechtický služebník v Uhrách, někdy také dráb. Hajduci však měli většinou uniformy.

Hic jacet Spectabilis… – latinský nápis na náhrobním kamenu. V překladu: „Zde leží urozený a vznešený pán, někdy hrabě Kryštof Országh z Guthy, zemský soudce a rádce Jeho Veličenstva svatého císaře římského Matyáše, jakož i hrabě Novohradské župy. Zemřel dvaatřicetiletý 9. října 1567.“ Kryštof Országh byl posledním potomkem rodu, protože s Helenou Zrínyovou neměl děti. Vrchním županem Novohradské župy byl od roku 1552, ještě roku 1560 mu král potvrdil donaci na Čachtice a na jiná panství, ale po jeho smrti všechny jeho statky připadly královské komoře.

Hrabě Brunsvik – jde tu zřejmě o zemana Tomáše Brunschwicka, který byl v letech 1622–1625 dvořanem palatina Stanislava Thurza. Rod Brunschwicků získal statky v Dolné a Horné Krupé až koncem 17. století a povýšení do hraběcího stavu získal až Anton Brunschwick roku 1775.

Hrad Vranov – dnes již zničený a neexistující hrad v okrese Michalovce, poslední zprávy o něm jsou ještě z počátku 17. století, kdy byl majetkem Štefana Báthoryho a jeho manželky Fružiny Drugethové.

Hrehor Jánosi – vyslov Jánoši.

Imrich Kenderessy – vyslov Kenderešy.

Jan Ponicenus-Ponický – podle historických pramenů Jan Poniken, evangelický duchovní z Čachtic, který koncem roku 1610 veřejně obžaloval Alžbětu Báthoryovou před oktaválním soudem (viz poznámka o prešpurských oktávách ke str. 410), jemuž předsedal palatin Juraj Thurzo.

Jan Bársony – vyslov Báršoň.

Jan Szabó – vyslov Sabó.

Jan Szalai – vyslov Salaj.

Javorina – pohoří mezi Myjavou a Vlárským průsmykem.

Juraj Drugeth (1583–1620) – vyslov Druget, hrabě, vrchní župan Zemplínské župy, zemský soudce. Byl manželem Kateřiny Nádasdyové, bojoval proti Juraji Rákoczimu, který ho však zahnal do Polska, kde zemřel.

Juraj Thurzo (1567–1616) – hrabě, hlavní župan Oravské župy a od roku 1609 palatin. Nejslavnější člen rodu, který byl vůdcem uherských protestantských stavů počátkem 17. století. Jeho hlavním sídlem byla Veľká Bytča.

Kastelán Bichiérdy – vyslov Vičérdy.

Kateřina Pálffyová (1542–1618) – hraběnka, manželka palatina Štefana Illésházyho, založila evangelické gymnázium v Bánovcích.

Kisczegleiová – vyslov Kišceglejová.

Koechiová – vyslov Köčiová.

Komárno – kdysi samostatná obec u Čachtic, roku 1598 měla 157 obyvatel. Později splynula s Čachticemi a tvoří jejich část.

Král Matyáš II. (1557–1619) – třetí syn Maxmiliána II. Od roku 1606 byl místodržitelem v Uhersku, od roku 1611 v Čechách a po smrti Rudolfa II. od roku 1612 i německým císařem.

Kryštof Erdödy (†1620) – hrabě, syn chorvatského bána Tomáše Erdödyho, za manželku měl Barboru Thurzovou.

Lucrezia Borgia (1480–1519) – členka vznešeného římského rodu, který pocházel z království Valencie ve Španělsku. Když se její otec stal papežem (Alexandr VI., 1431–1503), vdala se za pesarského knížete Giovanniho Sforzu. Ten byl roku 1497 přinucen k rozvodu a Lucrezia se vdala za Alfonse, vévodu z Bisaglie. Když byl manžel roku 1500 zavražděn, byla provdána roku 1501 za syna ferrarského vévody Alfonse d’Este, jemuž porodila tři syny. Na ferrarském dvoře vedla vzorný život a soustřeďovala kolem sebe učence a umělce. I když byl její předcházející život dost očerňován, zdá se, že pověsti o ní byly zveličeny.

Magistr (z lat.) – akademická hodnost profesora na filozofické fakultě ve středověku.

Magnáti (z lat.) – příslušníci vyšší feudální šlechty.

Martin Cheytey – vyslov Čejtej.

Matěj Ötvös – vyslov Ötvöš.

Mikuláš Zrínský († 1625) – hrabě, manžel Anny Nádasdyové, dcery Alžběty Báthoryové.

Mohamedova smrt – míněna smrt tureckého sultána Mohameda III. (1566 až 1603). Byl to syn Murada III. a panoval od roku 1593.

Nejmladší z Nádasdyů – Pavel Nádasdy, syn Ference Nádasdyho a Alžběty Báthoryové. Již roku 1604 byl vrchním županem župy Vas (vyslov Vaš), roku 1625 hrabětem. Za manželku měl nejprve Julii Forgáchovou, pak Juditu Révayovou.

Obyvatelé ghetta – obyvatelé židovské čtvrti, židé.

Palatin (z lat.) – podle ústavy v uherském státním zřízení až do roku 1853 zástupce krále a správce země. Původně byl jmenován králem, do roku 1439 ho volil sněm a od roku 1536 byl palatinský úřad doživotní.

Pan Megyery – vyslov Mecéry

Pandur (z mac.) – župou placený ozbrojenec.

Papež Sixtus V. (1521–1590) – vlastním jménem Felice Peretti. Jako kardinál byl zvolen za papeže 24. dubna 1585. Obnovil pořádek v církevním státě, ale o jeho životě vzniklo mnoho pověstí.

Paša – v minulosti oficiální titul vysokých hodnostářů v turecké říši, administrativní správce oblasti.

Patronátní lavice – lavice ochránce, patrona kostela, jímž byl v tehdejších dobách vždy majitel panství,

Pergamen (z lat.) – listina psaná na zvlášť připravené kůži některých zvířat, zvláště ovcí a koz. Jméno dostal podle města Pergamon v Přední Asii, kde podle Plinia (Nat. historia XII, 11, 21) bylo započato s výrobou pergamenu za dob krále Eumena II. (197–158 před n. l.).

Podolie (Podolí) – obec v trenčínském okrese, patřila kdysi k čachtickému hradu a panství. Do poloviny 17. století byla známa jen pod jménem Leszethe čili Podola.

Podžupan – zástupce vrchního župana. V župě byl zpočátku jeden podžupan, s narůstáním agendy mohli být od roku 1729 i dva, kteří se dělili o veřejně-správní a soudnickou pravomoc. Zpočátku podžupana jmenoval vrchní župan, později byli voleni na župním shromáždění.

Prešpurk – německy spisovně Pressburg, dnešní Bratislava.

Prešpurské oktávy – iudicia oktavalia čili tzv. oktavální soudy. Vyvinuly se ze soudní praxe z doby Arpádovců, kdy se jednání konala v určité, navyklé dny. Název dostaly od toho, že předvolání znělo vždy na osmý den po některém svátku. Článek zákona z roku 1446 předpisoval, že se oktavální soudy mají konat čtyřikrát do roka, a pozdější zákony to potvrdily. Oktaválni soud měl působnost a pravomoc nejvyššího soudu (jeho náplň se však v průběhu staletí měnila) a kromě řádných soudců byli jeho členy dva příslušníci vysokého duchovenstva a dva příslušníci vysoké šlechty, jakož i šestnáct nejschopnějších právních znalců země. Instituce oktaválních soudů byla zrušena roku 1723.

Příměří u ústí řeky Žitavy – místo památné mírem, který tu uzavřeli vyslanci Rudolfa II. a sultána Ahmeda I. ve dnech 20. října – 11. listopadu 1606. Turci se za dar 200 000 tolarů zřekli ročního poplatku a uznali Rudolfa II. za císaře.

Račišdorf (něm.) – nyní Rača, územní část Bratislavy.

Sára Baranayiová – správně Baranyaiová, vyslov Baraňajová.

Sárvár (mac.) – vyslov Šárvár.

Sestra sedmihradského knížete Gábora – Gábor Báthory byl sedmihradským knížetem v letech 1608–1613. Ve skutečnosti byla jeho sestřenicí, ne sestrou. Gábor Báthory pocházel ze somlyósské větve rodu a měl bratra Andreje, zatímco Alžběta Báthoryová byla z větve ecsedské a kromě sester Žofie a Kláry měla jen bratra Štefana, který byl zemským soudcem a zemřel roku 1605. Gábora Báthoryho, který byl spíš pašou než knížetem Sedmihradska, svrhlo povstání Gabriela Bethlena, při němž byl na útěku roku 1613 ve Velkém Varadině zabit.

Sidová – vyslov Šidová.

Stolice – také župa, větší administrativní územní jednotka státní správy. Uhersko bylo rozděleno na 63 žup, z toho na Slovensku jich bylo 16, ale některé zasahovaly i do dnešního Maďarska.

Superintendent (z lat.) – vysoký protestantský hodnostář. Eliáš Láni (1570 až 1618) – nejdříve evangelický farář v Mošovcích, pak ve Veľké Bytči, kde také zemřel. Superintendentem byl od roku 1610.

Szaliová – vyslov Salajová.

Szilvási – vyslov Silváši.

Štefan Gönczy – vyslov Gönci.

Štefan Nyáry († 1643) – vyslov Ňary, baron a královský rádce.

Štefan Vághi – vyslov Vági.

Tabulární soudce – člen vyššího odvolacího královského soudu.

Tento rozsudek byl veřejně vyhlášen – v románu je z rozsudku vynecháno rozhodnutí o čtvrté obžalované Katě Benecké. Podle historických dokladů kromě Ficka všichni svědkové i druhé dvě obžalované ženy svědčili v její prospěch, byla proto osvobozena, ale ponechána dočasně ve vězení pro případ, že by se jí dodatečně něco dokázalo.

Teodóz Sirmiensis – vyslov Sirmienzis, byl nejvýznamnějším příslušníkem rodu, který získal roku 1544 od Ferdinanda I. statky v Súľově a v Hradní. Od roku 1593 byl podžupanem Trenčínské župy, později se stal soudcem, funkci vicepalatina pro vysoký věk nepřijal. Za manželku měl Zuzanu Pongráczovou a potomci Theodóziovy větve rodu si podle něho psali predikát Súrovský.

Tomáš Erdödy (1558–1624) – hrabě, chorvatský bán, majitel panství Dobrá Voda a Smolenice. Za manželku měl Annu Marii Ungnadovou.

Tricesimátor (z lat.) – výběrčí tzv. třicátku, totiž cla, které se vybíralo pro erár ve výši třicetiny (3 1/2 %) z cen zboží.

Tuš (z něm.) – slavnostní fanfáry…

Vakace (z lat.) – prázdniny.

Vezír – titul státních ministrů, nejvyšších hodnostářů a především vojevůdců v Turecku.

Vihar – jméno koně, znamenající v maďarštině vichr, bouři.

Vnučka polského knížete Štěpána Báthoryho (1533–1586) – roku 1571 se stal sedmihradským knížetem a roku 1575 byl zvolen polským králem. S manželkou Annou Jagellonskou neměl děti a zemřel v Grodnu roku 1586. Alžběta Báthoryová nebyla jeho vnučkou, ale podobně jako v případě knížete Gábora neteří z druhé větve rodu (viz předcházející poznámka).

Wittenberské vysoké učení – Wittenberg, město se slavnou univerzitou (od roku 1502) v Německu, kolébka reformace a působiště Martina Luthera.

Zaznamenala si tu 610 dívek – počet obětí Alžběty Báthoryové podle výpovědi obžalovaných se pohybuje od 37 do 80. Různí autoři udávají různá čísla, nejčastěji se u nich počet pohybuje kolem čísla 300.

Zeman – příslušník nejnižší šlechty v bývalých Uhrách.

Zichiová – vyslov Zičiová.

Žofie Forgáchová (nar. 1568) – první manželka Juraje Thurza.

JURAJ FOJTÍK

Table of Contents

Ve stínu popraviště

Zbojník na zámku

Před zrcadlem

Železná panna

Pod hradem boj, na náměstí šibenice

Jako o soudném dnu

Muž, který spadl z nebe

Děvče, které utíkalo do lesa

Zlí duchové vystupují z pekla

Do Prešpurku

Střetnutí soků

Nedobrovolné zasnoubení

Vykradená klenotnice

Odhalený neznámý

Z čachtické farské kroniky

Všechno je připraveno ke svatbě

Samá překvapení

Spojenými silami

Na svatbě ve Veľké Bytči

Modrá krev

Soud

Vysvětlivky